Jane O’Connorová

Pichlavá láska

NEEDLEMOUSE

Copyright © Jane O’Connor 2019

First published by Ebury Press in 2019.

Ebury Press is part of the Penguin Random House group of companies.

All rights reserved.

Translation © Radovan Zítko, 2020

ISBN 978-80-249-4388-6

Grahamovi, s láskou.

A ježkům všude na světě…

Podzim

Ježek západní (Erinaceus europaeus) je noční tvor, a proto se ukazuje venku pouze v noci, kdy hledá potravu v živých plotech a jiném podrostu a svoje pátrání doprovází chrochtavými zvuky. Pokud vidíte ježka během dne, obvykle to znamená, že je nemocný nebo zraněný.

Ježci mají až sedm tisíc bodlin, jež slouží jako obranný mechanismus. V případě ohrožení se ježek dokáže stočit do klubíčka, aby ochránil svoji zranitelnou spodní část těla před predátory, jako jsou jezevci a lišky. Ježci se bohužel do klubíčka stáčejí i v reakci na automobilový provoz, a proto mnoho z nich končí smrtí na rušných silnicích.

Životní nezbytností je, aby si ježci na podzim vytvořili dostatečnou zásobu tuku, se kterou vydrží celou zimu. Každou noc urazí až tři kilometry a pátrají po potravě, jako jsou brouci, slimáci a žížaly. I samotné ježky považovali lidé v průběhu historie za lahůdku. Například pečený ježek býval tradičním římským pokrmem, připravovaným ve žhavých uhlících, kam se vkládal obalený jílem. Po upečení se bodliny uvolnily a zůstaly v rozlomeném obalu.

Jonas Entwistle, Ježčí rok

Středa 2. září

Na tenhle den se těším celý rok. Ne proto, že by se mi stárnutí kdovíjak líbilo (chraňbůh), ale protože mě profesor o narozeninách bere na oběd na nějaké výjimečné místo, kde jsme spolu sami. Rád mě tím výběrem překvapuje a já mám zase ráda, když má věci na povel on. Loni mě vzal do velmi luxusní francouzské restaurace a rozhodl se, podle mě trochu neuváženě, že si objedná šneky. Bylo k popukání sledovat, jak se při jídle tváří.

Já a profesor jsme úplně stejně staří. No, říkám úplně stejně, ale vlastně je mi o jednačtyřicet dní víc než jemu, protože on má narozeniny až v říjnu, jenže na tom podle mě nesejde. Prostě o nás uvažuju jako o vrstevnících, kterým je dvaapadesát, a to je moc pěkné. Snad by bylo ještě lepší, kdyby byl o něco starší než já, ale stejný věk je další věc, kterou máme společnou, a mně se líbí na to tak myslet.

Do práce jsem dorazila asi v osm padesát. Vždycky tam jsem před profesorem, abych mohla dohlédnout na to, že má při příchodu všechno dokonale připravené – zapnutý počítač, vytažené žaluzie, poštu rozloženou na pracovním stole. Ve čtvrt na deset vrazil do dveří s černou koženou aktovkou nad hlavou, jako by to byl vítězný pohár. Rozesmálo mě to, jak čekal – myslím si, že proto dělá podobné hlouposti. Jakmile dosedne za stůl, potřebuje šálek silného čaje (dva sáčky), aby mu „to myslelo“, jak říká, a já si nemohla pomoct a musela jsem frustrovaně zamlaskat, protože Margaret si dělala kávu a blokovala mi přístup ke konvici.

„Hned to bude, Sylvie,“ lila si pomalu mléko do hrnku a pak se natáhla pro sladidlo. „Trpělivost růže přináší, nezapomínej.“

Probodla jsem ji pohledem, a když proplouvala kolem mě s pitím, musela jsem potlačit nutkání podrazit jí nohy.

Čaj jsem náležitě připravila a odnesla a pak jsem si s profesorem užila naši společnou chvilku. Je to moje oblíbená část dne. Trávíme spolu deset, možná dokonce patnáct minut, procházíme jeho diář, probíráme schůzky, na které se musí dostavit, a lidi, kteří přijdou k němu. Profesor si ve svém denním rozvrhu často vyhradí čas na psaní, a právě tehdy jsem já jako jeho ochranný štít k nezaplacení. Považuju se za jeho obránce, odrážím hordy studentů a zaměstnanců fakulty, kteří si z něj chtějí urvat svůj díl. Kdyby dostali příležitost, vymačkali by ho jako citron. Profesor ani z poloviny neví, co pro něj dělám a že mu je držím od těla, aby mohl nerušeně pracovat, ale nemusí si dělat starosti, protože vůči němu jsem stoprocentně loajální.

„Takže nás čeká společný oběd, Sylvie?“ otočil se profesor v křesle směrem ke mně, když jsme prošli pracovní záležitosti započatého dne.

Přikývla jsem a dostala jsem ze sebe „ano, prosím“. Snažila jsem se nepůsobit přespříliš nadšená vyhlídkou, že mi profesor hodinu a půl bude věnovat plnou pozornost a my dva budeme přede všemi vypadat jako skutečný pár.

„Prima, kolem poledne vyrazíme.“ Otočil se zpátky k počítači a okamžitě ho pohltil text na obrazovce. Já se mezitím vrátila ke svému stolu a snažila se soustředit na přepisování protokolu ze včerejší finanční schůze. Už od půl dvanácté jsem se nemohla dočkat, nevěděla jsem, kdy přesně bude připravený jít, a za monitorem jsem si každých několik minut potají vylepšovala líčení. Ve 12.20 na mě konečně pohlédl přes skleněnou příčku a zvedl ruku s pěti nataženými prsty. Přikývla jsem na souhlas, a zatímco odesílal poslední e-mail, ještě jednou jsem se navoněla parfémem.

„Fajn, vyrážíme,“ řekl, sepnul ruce a zářivě se na mě usmál. Nervozitou jsem upustila rtěnku na podlahu. „Až budete připravená, setkáme se ve vestibulu,“ mávl na mě dozadu, popadl sako, které viselo na věšáku, a vyšel ze dveří.

Klekla jsem si, abych sebrala rtěnku zakutálenou až pod stůl, a nebrala na vědomí Margaretino zlé zachichotání, když jsem se při narovnávání praštila do hlavy. Několikrát jsem se zhluboka nadechla, abych se dala dohromady, a pak jsem s úlevou, že u té nepříjemné neohrabané chvilky nebyl profesor, zamířila na chodbu.

Stál ve vstupní hale v přízemí a hovořil do mobilního telefonu. Láskyplně jsem se dívala, jak opakovaně odstupuje od elektronických dveří, které omylem zas a znovu otevíral. Vždycky chodí sem a tam, když telefonuje. Všímám si u něj podobných drobností a i díky tomu jsme si tak blízcí. Spatřil mě, ukázal na dveře a my jimi prošli do jasného slunečního svitu. Profesor ukončil hovor a nasadil si tmavé letecké brýle, v nichž spolu s modrým, na míru ušitým oblekem a košilí rozepnutou u krku vypadá naprosto bezchybně. Za patnáct let, co pro něj pracuju, se téměř nezměnil, možná má vlasy o něco poprášenější šedí, maličko tmavší plošky pod očima, nejspíš zesílil kolem pasu, ale nedá se mu upřít, že má ještě pořád pěknou figuru. Nemohla jsem si pomoct, a když nám zastavoval taxi, obdivně jsem na něj hleděla. „K Antoniovi v Drayton Street,“ instruoval řidiče a já nastoupila za ním.

Následovalo chvilkové rozpačité mlčení, protože jsme si oba uvykali na chládek a větší šero v autě, a pak, právě když jsem chtěla něco prohodit o počasí, se profesorovi znovu rozezvonil telefon. Omluvně se na mě zadíval, přijal hovor a zbytek cesty strávil tím, že nějakému kolegovi do nejmenších detailů objasňoval jeden výzkumný projekt. Zklamalo mě, že se o drahocenný čas s profesorem musím dělit ještě s někým, a snažila jsem se přijít na jiné myšlenky pohledem z okna. Ošuntělé ulice kolem naší univerzity pomalu přecházely ve spořádanější londýnskou zástavbu, dokud jsme nezastavili před tuctově vyhlížející italskou restaurací ve vedlejší uličce nedaleko Fulham Road.

Vystoupila jsem a taxi stálo na místě, dokud profesor neukončil hovor, nezaplatil a nedostal účtenku. Pak se jeho pozornost vrátila ke mně a na chodníku předvedl legrační imitaci úklonu. „Račte vstoupit,“ pronesl.

Usmála jsem se, když mi podržel dveře, a my vešli do rušné tratorie. Výzdoba místnosti byla mírně řečeno nenápaditá. Řady stolů pokrývaly červeno-bílé kostičkované ubrusy, ze stropu visely trsy umělých bylinek a na stěně po pravé straně byla amatérská freska Kolosea. Na vzdáleném konci se otevírala kuchyně, kde několik náctiletých kuchařů spěšně připravovalo pizzy a obrovskými dřevěnými špachtlemi je šoupalo do pecí. Maličko mi poklesla nálada, protože jsem doufala, že náš speciální oběd proběhne na nějakém o něco elegantnějším místě.

„Madam?“ Dovolila jsem číšníkovi, aby mi pomohl z kabátku, a posadila se na místo proti profesorovi ke stolu u okna, který zarezervoval. Přitom jsem se snažila nepřikládat váhu další vlnce zklamání, když nepřispěchal, aby mi odsunul židli. Zdál se mi maličko nesoustředěný, objednal lahev rozlévaného červeného bez jakéhokoli dotazu. Dlouho hleděl do jídelního lístku, několikrát ho obrátil, jako by mu mělo něco uniknout, pak si povzdechl, položil ho mezi nás a začal si pohrávat s příborem, přerovnával ho stále dokola na proutěném prostírání. Já už rychlým pohledem na jídelní lístek automaticky identifikovala nejméně kalorický pokrm – jídlo pro mě znamená zdaleka nejnepodstatnější součást tohoto oběda. Objednali jsme si, když donesli víno, a profesor si nalil velkou sklenku. Pak, až posléze, nalil trochu i mně. Dlouze upil, postavil sklenku na stůl a upřeně se zadíval na nástěnnou malbu.

„Je po všem, Sylvie,“ řekl nakonec a pohledem přelétl zpátky ke mně.

Začala jsem panikařit, protože mě napadlo, že katedru ruší, nebo že dostávám výpověď. „Jak to myslíte?“ zašeptala jsem a prsty jsem svírala hranu stolu.

„Já a Martha. Chce se rozvést.“

Ta slova zůstala viset mezi námi a já se snažila pochopit, co mi říká. Nejdřív jsem se málem rozesmála úlevou a radostí, ale z výrazu zpráskaného psa, který se mu objevil ve tváři, mi došlo, že pro něj to není dobrá zpráva. Okamžitě jsem změnila tón své překvapené reakce z jásavého na soucitný a doufala, že jsem trefila hřebíček na hlavičku.

„Spí s Julianem,“ znovu si pořádně přihnul. Bezvýrazně jsem si ho přeměřovala.

„Je to chlápek, který nám navrhoval přístavbu. Architekt. Julian Delaroche.“ Vyslovil to jméno, jako bych ho měla znát. „Ten s tím jaguárem a hipsterským plnovousem,“ dodal, nesouhlasně zamlaskal a zavrtěl hlavou. „Tentokrát se zřejmě zamilovala. Chce se mě zbavit.“

Hlavou mi začala vířit horečná kombinace emocí a myšlenek, a tak jsem upila vína, abych získala trochu času, než odpovím. Musela jsem odpovědět správně. Shání se po radě od přítelkyně, po nové lásce… nebo se jen chce někomu vyplakat na rameni?

„Víte, že na mě se můžete vždycky spolehnout, Carle,“ řekla jsem a dávala jsem si pozor, abych nevybočila z rámce našeho profesionálního vztahu, ale přitom jsem doufala, že zaregistruje alternativní smysl mých slov.

„Ano, to vím, Sylvie.“ Poklepal mě po předloktí. „Nevím, co bych si bez vás počal. Jste pro mě nepostradatelná.“ Asi vteřinu se mi díval do očí a já se zarděla pýchou.

„Co teď s vámi bude?“ zeptala jsem se, ne zcela v souladu s otázkami, které jsem ve skutečnosti chtěla položit.

„Přestěhuju se do domu v Dulwichi.“ Hovořil a já si vzpomněla, že si před lety koupili nemovitost, kterou pronajímají. „Nájemcům jsem dal výpověď, do měsíce musejí odejít. Co mi zbývá? Kluci u mě budou na víkend jednou za čtrnáct dní.“

„A Julian?“

„Julian se stěhuje k ní.“ Profesor pokrčil rameny a bezmocně rozevřel dlaně. Kvůli jeho gestu se mi zachtělo skočit mu na klín, ale vystačila jsem si s tím, že jsem naklonila hlavu, a právě jsem ho chtěla vzít za ruku, když přinesli jídlo.

Rozpoutala se menší bouřka talířů, parmazánu a pepřenek, nakonec všechno znovu utichlo a my si prohlíželi své pokrmy. Napadlo mě, že profesor možná nebude moct ani jíst, jak se mi zdál rozrušený, a uvažovala jsem, jestli mu radši nenavrhnout procházku u řeky, ale pohled na lasagne jako by mu vlil život do žil a on se do nich s chutí pustil. Svoje penne jsem posouvala po talíři, zkušeně jsem předstírala, že jím, i když to nebyla pravda. Upřímně řečeno, dnes bych stejně nic nepozřela. S Marthou se už rozešli tolikrát, ale nakonec vždycky zase skončili spolu. Víc než cokoli na světě jsem si chtěla dopřát tu naději, že tentokrát je to něco jiného – přece jen se zmínil o rozvodu, což se ještě nikdy nestalo. Neznamená to, že bychom mohli být konečně spolu? Předtím bychom samozřejmě museli nechat diskrétně uplynout jistý čas, abychom se vyhnuli skandálu nebo pomluvám. Rozumím tomu, jak je pro muže profesorova postavení důležitá reputace.

Čekala jsem, že k tomu řekne víc, ale zdálo se, že to téma je uzavřené, a já klesla na duchu, protože mi začal vyprávět o novém vzrušujícím výzkumném projektu, který plánuje s doktorem Bastowem. Přikyvovala jsem, pokládala relevantní otázky, ale chtělo se mi ječet. Zoufale jsem se potřebovala dozvědět všechny podrobnosti jeho rozchodu s Marthou, ale uvědomovala jsem si, že se nemám pokoušet rozhovor vracet tam, kam bych chtěla já, když už ho profesor posunul dál.

Při kávě mě napadlo, že během celého oběda se mě nezeptal na jedinou věc, dokonce mi ani nepopřál k narozeninám, a na okamžik mě zaplavila vlna zlosti, ze které jsem se ihned oklepala, protože jsem si připomněla, že si právě prochází nesmírně obtížným obdobím. Emocionálně jsem se snažila napojit na něj a jeho pohodu, místo abych se soustředila na sebe, a dokázala jsem ho pozorovat u kávy s obnoveným zalíbením.

„Proč jste vybral tuhle restauraci?“ usmála jsem se na něj.

Rozhlédl se kolem, jako by si toho prostředí všiml poprvé. „Vám se tu nelíbí?“ Konečně nějaká otázka.

„Je to tu pěkné. Díky.“

„Vlastně nevím. Blíží se jedna římská konference, myslel jsem na ni a každý má rád italskou kuchyni. Představte si, kdybychom právě teď byli v Římě, nebylo by to úžasné?“ Postavil šálek na stůl a zvedl obočí. „Máte ráda italská jídla, ne?“ Další otázka – a skvělé bylo, že zároveň snad narážka na to, že bych ho konečně doprovázela na mezinárodní konferenci.

„Ano, rozhodně. Moc ráda.“ Znovu jsem se usmála, zvedla jsem ubrousek z klína a potajmu ho položila na talíř s nedotčenými těstovinami.

„Fajn, to je dobře,“ řekl roztržitě a pokynul číšníkovi, aby přinesl účet.

„Sylvie, potřebuju vyrazit na druhou stranu města na schůzku s potenciální novou doktorandkou, Lolou nevímjakdál. Podle všeho je to bystrá hlava a děkan ji chce přilákat na katedru. Do kanceláře se vrátím později odpoledne.“ Poznala jsem, že zase přešel do pracovního modu, protože z peněženky vytáhl univerzitní kreditní kartu. „Nebude vám vadit, když si zpátky do práce vezmete taxíka?“

„Ne, to je v pořádku.“

Náhlý konec oběda mě nepříjemně překvapil, zvlášť když vezmu v úvahu důvěrný tón našeho rozhovoru, ale za nic na světě jsem to cestou ven nechtěla dát najevo. Téměř okamžitě zastavil taxi, předpokládala jsem, že pro mě, ale on do něj naskočil, aniž by se ohlédl. Zůstala jsem stát sama, mhouřila oči do odpoledního slunce a přemýšlela, jak skvělá musí být studentka, aby se za ní profesor vydal přes celý Londýn.

Poslední šálek čaje jsem jako obvykle zanesla profesorovi asi za deset minut pět a přistihla jsem ho, jak se přehrabuje v jedné z přeplněných zásuvek u pracovního stolu. Když jsem vstoupila, zarazil se a pročísl si rukama vlasy, takže mu roztomile zůstaly trčet, a teprve potom si vzal čaj. „Omlouvám se za dnešek,“ řekl a z talířku, který jsem mu přinesla, zvedl sušenku.

„To je v pořádku. Nevadilo mi jet zpátky metrem.“ Už jsem mu úplně odpustila a odpoledne jsem strávila přemítáním o té skvělé zprávě o rozvodu. Pokoušela jsem se přijít na to, za jak dlouho bude volný, aby mohl být se mnou.

„Aha, jak jsem spěchal na schůzku s Lolou.“ Odmlčel se, zamračil a pak se mu na obličeji objevil zvláštní výraz, který jsem si nedokázala vyložit. „Ne, spíš se chci omluvit za to, že jsem vám hodil na krk všechno o Martě. Ale myslel jsem si, že by bylo fér vás informovat, vždyť spolu pracujeme a tak dál.“ Otevřel další zásuvku a já zauvažovala, jestli mi náhodou neřekl o rozvodu čistě z profesionálních důvodů, což by byla hrůza. Snad šlo o něco víc, a kromě toho naznačil, že bychom mohli jet do Říma. Otevřela jsem pusu, abych ho uklidnila, ale to už se ponořil do obsahu dalšího šuplíku.

„Mám tady toho moc, Sylvie, v tom je ta potíž,“ řekl, vytáhl hromadu žloutnoucích papírů a hodil je do koše.

„Nemohla bych vám pomoct? Co hledáte?“ zeptala jsem se, když jsem se dostala ze zasnění, a přemáhala nutkání mu ten nepořádek uklidit.

„Jenom ten článek o… Á, tady ho máme.“ Vítězoslavně zvedl jakýsi prastarý časopis.

„Výborně,“ usmála jsem se spokojeně, že našel, co potřeboval.

Dál třídil věci ze zásuvky a vylovil modrý, sametem potažený linkovaný zápisník. Vzpomněla jsem si, že ho dostal od tajného dárce před několika Vánocemi na zaměstnaneckém večírku. Vlastně na stejném večírku, kdy mě vášnivě políbil pod jmelím na chodbě, mimo dohled všech zvědavých očí, a ještě mi přejel rukama po zádech a zamumlal do ucha, že úžasně voním. Než jsem se znovu uklidnila, ztratil se ve vánočně rozjásaném davu a od té doby jsme se o tom nezmínili. Oba dva ovšem víme, že k tomu spojení došlo a že je jen otázkou času, než náš milostný vztah začne doopravdy.

„Nechcete ho? Je celkem pěkný,“ převracel zápisník v rukou a pak mi ho podal, „a já ho stejně nevyužiju.“

Byla jsem rozpolcená, na jednu stranu jsem nechtěla profesora ranit, ale na druhou stranu mě hluboce zklamalo, že letos od něj k narozeninám nic lepšího už zřejmě nedostanu. Nakonec jsem přikývla, nedokázala jsem odmítnout jediný dárek, byť sebemenší, který by mi nabídl on.

„Tak tedy prosím, můžete si do něj zapsat všechna svá tajemství. Všechno nejlepší k narozeninám!“ Zasmál se a vložil mi zápisník do otevřených rukou. Ucítila jsem, jak se mi o zápěstí otřel manžetou saka, a po celé paži se mi rozběhlo příjemné mravenčení. „Děkuju,“ udělala jsem ústy, ale – jaká ostuda! – to slovo se neozvalo. „Mohla byste si k němu vzít i tohle,“ dodal po chvilce a podal mi oprýskanou umělohmotnou krabičku s obrázkem kuličkového pera na víčku. Kousla jsem se do rtu a vzala si ji od něj s dalším pokorným „děkuju“, načež jsem se odplížila zpátky ke svému stolu, abych si lízala rány.

Deník a krabičku s perem jsem si položila na stůl a nepřestávala jsem se na ně po očku dívat, když jsem dokončovala práci před odchodem domů. Nedokázala jsem pochopit, že je profesor tak krutý a myslí si, že deníček z druhé ruky a laciné pero by mi mohly jako dárky stačit, zvlášť když vezmu v úvahu nespočetné hodiny, kdy propátrávám obchody a hledám dokonalé dárky pro něj, a pociťovala jsem dobře známý zmatek, který ve mně často vyvolává. Jen s vypětím všech sil jsem se zachovala slušně, když kolem mě procházel cestou z kanceláře a vesele prohodil: „Na shledanou zítra, Sylvie.“ Měl dokonce tu drzost, že na mě mrkl, když si natahoval kabát.

Zůstala jsem chvilku sedět a vstřebávala události uplynulého dne. Snažila jsem se přijít na to, jestli bych ještě měla doufat, nebo se cítit naprosto zoufale. Nakonec jsem vzala krabičku do ruky a otevřela ji, abych použila aspoň to pero. Když jsem uviděla její obsah, zalapala jsem po dechu. Na polštářku s bílými a růžovými okvětními plátky růží ležel nádherný zlatý náramek s přívěsky ve tvaru hvězdiček, osázenými diamanty. Třesoucíma rukama jsem ho zvedla a vyhrkly mi slzy. Popadla jsem sametový modrý poznámkový blok a otevřela ho na první stránce.

„Sylvie, jste moje absolutní hvězda.“ Profesor to napsal svým ozdobným rukopisem. „Přeji Vám krásné narozeniny. Carl L.“

Přidržela jsem si věnování na prsou a celým tělem se mi rozproudila čistá radost. Můj profesor, můj drahý profesor.

Takže tady je můj osobní deník, který mi věnoval profesor. Počínaje dneškem do něj budu zapisovat všechno, co se mezi námi stane, a všechno o sobě, co mu nikdy nebudu moct sdělit. Ráda si představuju, že až budeme maličko senilní, budeme si z něj na gauči číst, možná se trochu smát vrtošivé povaze lásky a vzpomínat, jakou jsme urazili cestu a jak se přihodilo, že jsme nakonec zůstali spolu.

Sobota 5. září

Dopoledne jsem se sešla v centru s Millie, daly jsme si kávu a probraly přípravy na matčinu slavnostní večeři k osmdesátým narozeninám, blížící se návštěvu Kamalových indických tetiček a pár dalších, nedůležitých věcí. O trochu později přišla i Crystal – kupovala si něco na sebe na ples k zahájení školního roku. Šestnáctiletí to teď tak mají – je to velmi americké – a Kamal jí dal celé jmění, aby si pořídila dokonalé šaty. Při jejím příchodu jsem se cítila jako obvykle nesvá a co možná nejnenápadněji jsem si poposedla, abych o pár centimetrů zvětšila vzdálenost mezi námi. Jenže Millie si toho nejspíš všimla, protože po mně střelila tázavým pohledem.

„Tak nám ty šaty ukaž,“ nemohla se dočkat a zatáhla za tašku, kterou její dcera strčila pod stůl, když zapadla na své místo. Věděla jsem, že z toho budou jen potíže. Crystal se obléká mnohem konzervativněji než matka a některé Milliiny bizarnější modely, jako jsou třeba limetkově zelené lacláče a bagančata, která si vzala dneska, jí připadají vysloveně trapné.

„Vždyť je to jedno, mami, stejně se ti nebudou líbit.“ Ale Crystaliny protesty na odhodlání mé sestry nestačily. Musela jsem se ovládnout, abych se neušklíbla, když Millie vytáhla jednoduché, tříčtvrteční hnědé nylonové šaty s dlouhými rukávy a kulatým výstřihem. Zatvářila se rozpačitě a pak jí svitla naděje.

„Jsou trochu obyčejné, zlato, nebudeš si je chtít něčím oživit?“

Konec ukázky

Table of Contents

Podzim

Středa 2. září

Sobota 5. září