Vi Keelandová

BEZ ZÁVAZKŮ

IKAR

Vi Keelandová

SEX, NOT LOVE

Copyright © 2018. SEX, NOT LOVE by Vi Keeland

Translation © Anna Křivánková, 2021

All rights reserved

ISBN 978-80-249-4339-8

V životě nejde o to, získat velkou výhru.

Jde o to, komu zavoláte jako prvnímu, když vyhrajete.

Kapitola jedna

Natalie

„Myslíš, že je nějaká souvislost mezi inteligencí a tím, jak je kdo dobrý v posteli?“ Potáhla jsem ze zbytečku srolovaného papíru, podržela šluk v plících a předala jointa svojí nejlepší kámošce. Tentokrát se mi povedlo nedusit se a nekašlat ještě pět minut poté. Ani jedna z nás nekouřila trávu už deset let, od střední školy. Přišlo nám trefné oslavit oficiální konec dětství matrošem, který Anna včera zabavila svému šestnáctiletému bráchovi.

„Já si beru chlapa, co bude vyrábět roboty, kteří se dokážou naučit myslet. Jasně, že si myslím, že chytří kluci jsou v posteli lepší. Jako, Derek dokáže vyřešit Rubikovu kostku do třiceti vteřin. Vagína je mnohem jednodušší.“

„Jeho kamarád Adam vypadá mile. Ale celou poslední hodinu mi vykládal o nějakém algoritmu, který připravuje pro robota s umělou inteligencí, co se jmenuje Lindsey. Můj jediný příspěvek do konverzace bylo střídání páni a to je úžasný. Nemůžeš říct Derekovi, aby si našel hloupější kamarády?“

Anna vdechla kouř a pak promluvila a současně se snažila nevydechnout, takže jí hlas stoupl o dvě oktávy. „Vystudoval MIT a pracuje v technologické firmě – tam moc hloupých lidí nenajdeš.“ Přátelsky mě drcla ramenem. „A proto potřebuju, aby ses sem přistěhovala. Nevydržím mít kolem sebe pořád jenom chytráky.“

„Tak dík.“ Povzdychla jsem si. „No, aspoň je Adam docela fešák.“

„Takže dneska konečně ukončíš svoje sexuální abstinování?“

„Možná zítra v noci po svatbě,“ ušklíbla jsem se spiklenecky. „Jestli bude mít kliku. Pořád ještě funguju na newyorský čas. Dneska v noci půjdu spát sama někdy v době, kdy se bude podávat dezert.“

S budoucí nevěstou jsme se zašily na dvorku restaurace za proutěným obloukem porostlým břečťanem. Schovaly jsme se tam před zbytkem hostů, kteří přišli na předsvatební oběd. Náhle se ozval hluboký hrdelní hlas a vyděsil mě tak, že jsem málem celou tu slavobránu převrhla.

„Tak on bude mít kliku, jo? Vypadáš stejně dobře zepředu jako zezadu, nebo si jenom tak fandíš?“

„Co to sakra…?“ Otočila jsem se a uviděla chlápka, co se k nám potmě blížil. „Proč se, sakra, nestaráš o sebe?“

Chlapík udělal ještě pár kroků a postavil se do kuželu světla, kterému jsme se s Annou pokoušely vyhnout. Málem mi vypadly oči z důlků. Byl nádherný. Vysoký, pořádně vysoký – měřila jsem sto šedesát centimetrů, měla dvanácticentimetrové podpatky a stejně jsem se musela zaklonit, abych se na něj podívala. Měl tmavé vlasy, které možná potřebovaly přistřihnout, ale jemu to i tak slušelo a vypadalo to sexy. Opálená pleť, pěkně ostře řezaná hranatá čelist s odpoledním strništěm, které mu zřejmě vyrašilo hned po dvou hodinách ze všeho toho testosteronu, který z něj přímo prýštil. Oči měl světle modré, takže pěkně kontrastovaly s jeho opálením, a kolem nich měl nepatrné vrásky od smíchu, ke kterému určitě nikdy neměl daleko. A ten úsměv. Nebyl to úplný úsměv – spíš napůl křivý úšklebek kočky, která právě sežrala kanárka.

Na jednoho chlapa to bylo až moc podívané najednou. Ale zatímco jsem tam stála jako zařezaná, Anna se mu vrhla kolem krku.

Doufala jsem, že ho opravdu zná a není jenom víc zkouřená než já.

„Huntere! Tys to stihl!“

Uf.

„No jasně. Svatbu nejlepšího kamaráda bych si nenechal ujít. Promiň, že jdu pozdě. Byl jsem obchodně v Sacramentu, a když mi zrušili odpolední let, musel jsem si na cestu zpátky půjčit auto.“

Nádherný vetřelec obrátil pozornost ke mně. Začal u nohou a pak postupoval nahoru neskutečně drzým, pomalým, ale svůdným pohledem. Při pohledu na to, jak jeho putující oči mění barvu z modře odpolední oblohy do šeravého západu slunce, mi ztuhly bradavky.

Když skončil, naše pohledy se setkaly. „Jo, to by šlo.“

Cože?

Hunter si všiml mého zmateného výrazu a objasnil mi to. „Vypadáš stejně dobře zepředu jako zezadu. Mělas pravdu. Ať chceš spát s kýmkoliv, bude mít kliku.“

Měla jsem pusu dokořán. Nemohla jsem uvěřit jeho drzosti… ale zároveň jsem cítila na kůži mravenčení.

„Adam,“ vysvětlila mu Anna ochotně. „Bude její partner na svatbě. Zítra v noci bude spát s Adamem.“

Hunter přikývl a natáhl ke mně ruku. „Hunter Delucia. Máš jméno, krasavice? Nebo ti mám říkat jenom ‚Adamův šuk‘?“

Z nějakého nejasného důvodu jsem hluboko v útrobách cítila, že bych mu neměla podávat ruku. Naše těla by se neměla dotknout, ani jednou. Ale stejně jsem to udělala.

„Nat Rossi,“ představila jsem se a podala mu ruku.

„Nat? Není to zkratka něčeho?“

„Natalie. Ale tak mi nikdo neříká.“

Znovu se usmál. „Moc rád tě poznávám, Natalie.“

Aniž by pustil mou ruku, obrátil se na Annu. „Proč jste krásnou Natalii spárovali s Adamem, a ne se mnou?“

Moje kamarádka si odfrkla. Rozhodně byla zkouřená. „Protože vy dva byste se navzájem zabili.“

Ta odpověď se mu zjevně zalíbila. Otočil se zase ke mně a kolem očí mu hrály vrásky od smíchu. „Opravdu?“

Cítila jsem, jak mezi námi přeskakuje elektřina, ale něco mi říkalo, že to není jen jiskra, ale bouře s blesky. Naposledy jsem cítila tak silnou fyzickou reakci, když jsem potkala Garretta. A v mém křehkém srdci stále ještě zela díra, kterou ten blesk vypálil.

„Vzpomínáš, jak Derekův brácha Andrew přišel o práci a měl problém jednat s lidmi?“ zeptala se ho Anna. „Držel se až moc často doma a už jsem se začala bát, že se z něj stane agorafobik?“

„Jo,“ připustil Hunter. „Pamatuju se. To už je pár let.“

„Navrhla jsem mu, aby si našel terapeuta, který by mu pomohl překonat obtížnou dobu a jeho strachy. Cos na to tehdy řekl?“

„Že ti přeskočilo a že potřebuje akorát pořádný kopanec do toho svého líného zadku a novou práci.“

Anna se usmála. „Tady Nat je behaviorální terapeutka. Navštěvuje lidi s úzkostnými poruchami a pomáhá jim odstraňovat návyky, které je stresují.“

Zvedl obočí. „Taková práce fakt existuje?“

Vyprostila jsem ruku z jeho sevření. „Existuje. Většinou pracuji s lidmi, kteří mají obsedantně kompulzivní poruchy.“

„No nekecej? Myslel jsem, že jsou to jenom takový řeči.“

„Hunter je stavitel,“ pokračovala Anna. „Dělá velké projekty, jako jsou nákupní centra. Víš, taková ta díla, při kterých se oblast musí zbavit všech stromů, aby tam nastavěli kilometr obchoďáků s oblečením. Postavil ten, co zabral kus parku, kde jsme si hrávaly jako děti – Medley Park. Hunter vyrostl s Derekem. Ale moc času spolu nestrávili, protože Hunter kvůli projektům v jednom kuse cestuje po celé zemi.“

Pan Vysoký, Tmavý a Pohledný byl na to shrnutí zjevně pyšný. Věnovala jsem mu sladký úsměv. „Ten park jsem měla ráda. Gratuluju ke zhoršení uhlíkové stopy na Upper East Side a ke zneuctění našeho prostředí.“

„Žabičkářka, co? Zdá se, že Anna má pravdu. Kdyby nás spárovali, asi bychom se navzájem zabili.“

„Hmm… Chci si dát dortík. Nemáte žízeň? Mám hroznou žízeň.“

Jo. Anna byla rozhodně zkouřená. „Ještě jsme ani neobědvaly,“ upozornila jsem ji.

„Co má být? Pojďte na dortíky. No tak!“ Olízla si rty a vyrazila zpátky do restaurace bez nás.

Hunter se zachechtal. „Moc rád jsem tě poznal, Natalie. Jestli to s tím nudným blbcem Adamem nevyjde, mám v hotelu pokoj číslo 315.“ Mrknul na mě a naklonil se blíž, aby mi zašeptal do ucha: „Možná se navzájem zabijeme, ale ušoustat se k smrti je konec přesně podle mého gusta.“

„Je tu obsazeno?“

Zrovna jsme s Adamem dojedli moučník, když k nám přišel Hunter a ukázal na dvě prázdné židle naproti nám.

„Ano,“ zalhala jsem.

Adam byl příliš laskavý, takže mě opravil. „Tam přece seděli Eric a Kim. Před dvěma minutami se s námi loučili, vzpomínáš si, Nat?“

Na Hunterově tváři se rozlil široký, vítězoslavný úsměv. Odtáhl pro svou partnerku židli a posadil se přímo naproti mně. „Tohle je Cassie. Technologická bohyně – vystudovala Caltech. Už ses potkal s Cassie, Adame?“

V Adamovi se probudil zájem. „Dnes odpoledne jsme se krátce setkali. Ale nedošlo mi, že děláš v technologiích. Já jsem v MIT. Dělám s Derekem na Clique programování robotů.“

Konverzace mezi Adamem a Cassie se rozjela jako splašený vlak. Ani jeden z nich si nevšiml, jak se mračím na toho, který tenhle dokonalý párek technických nadšenců svedl dohromady.

Naklonila jsem se k němu, usmála se a procedila skrze zuby: „Je mi jasné, o co ti jde.“

Hunter se pohodlně opřel v židli a dál se okázale zubil od ucha k uchu. „Nemám ponětí, o čem to mluvíš.“

„Tohle nebude fungovat.“

„Jak myslíš. Ale kdybys později potřebovala náhradu, jsem tady.“

Dopila jsem kávu a upravila si vpředu šaty, aby odhalovaly slušnou část mého popředí. Pak jsem vzala ze stolu ubrousek a nenápadně ho upustila na podlahu. Vzala jsem vidličku, nabrala malý kousek dortu a nedopatřením ho upustila do výstřihu.

Hunter sledoval celou podívanou se zájmem.

Naklonila jsem se a ovinula ruku kolem Adamova bicepsu. „Nemáš ubrousek? Můj asi odnesli s talíři a vypadá to, že jsem se pokecala.“

Protože byl Adam džentlmen, s omluvou opustil konverzaci a obrátil svou pozornost na mě. Očima sjel ke kousku dortu v mém výstřihu a okamžitě jsem věděla, že mám vyhráno. Když jsem technologovi dovolila, aby mě očistil, vítězně jsem se usmívala. Hunterovo zamračení stvrdilo můj triumf.

Abych byla upřímná, během večeře jsem se rozhodla, že s Adamem stejně spát nebudu – dokonce i ve vztahu na jednu noc potřebuji mít s mužem určité fyzické souznění. Ale přesto mě bavilo Huntera rozčilovat.

„Jsem hrozně nešikovná, když jsem unavená,“ vysvětlila jsem Adamovi. „Pořád ještě funguju na newyorský čas. Asi půjdu zpátky do hotelu.“

„Půjdu s tebou,“ odvětil okamžitě. Kdepak byl Cassie konec.

Hunter se nevzdával snadno – to mu musím přiznat.

Vstal. „Mám tu auto. Můžu vás oba svézt. Už půjdeš, Cass? Všichni čtyři jsme v Carlisle, předpokládám?“

Vycenila jsem na pana Neodbytného svoje perlové zoubky a zavěsila se do Adama. „Mám tady pronajaté auto, takže já a Adam si vystačíme. Ale moc děkuju za nabídku, Tannere.“

„Huntere.“

„Jasně.“ Usmála jsem se.

Hotel byl jenom jeden a půl kilometru daleko ve stejné ulici. Když jsme vešli, zahlédla jsem známé tváře – přátele ženicha – u baru na recepci. Partička se zjevně přesunula z předsvatebního oběda do hotelu. Když jsme je míjeli, jeden z těch kluků, které jsem poznávala, křikl na Adama, aby se s nimi šel napít.

Než jim odpověděl, podíval se na mě. „Co říkáš? Nedáš si jednu před spaním?“

„Popravdě, mám toho dost – ten časový posun a tak. Ale klidně běž. Užij si to.“

„Určitě?“

„Rozhodně. Usnu dřív, než složím hlavu na polštář.“

Adam mě rychle obejmul na dobrou noc a já zamířila sama do výtahu.

Byla jsem opravdu vyčerpaná. Anna s Derekem zarezervovali horní patro pro mimoměstské hosty, jenže jsem zapomněla, že musím strčit kartu do malého slotu na panelu výtahu, abych získala přístup ke svému patru. Několikrát jsem zmáčkla knoflík, než mi to konečně došlo, a začala jsem hrabat v kabelce a hledat kartu. Byla jsem zabraná do hledání, když jsem uslyšela ten hlas.

„Natalie.“

Prudce jsem zvedla hlavu a zjistila, že přede mnou stojí Hunter s náramně pobaveným úsměvem.

„Ty…“

„Já,“ odpověděl.

Nahlédla jsem přes jeho impozantní tělo dozadu. „Kde máš partnerku?“

Mrknul na mě. „Nechal jsem ji u baru s tím tvým, aby se mohli oba líp poznat.“

„Nebude ti pak smutno?“ zeptala jsem se sarkasticky.

„Možná. Ale napadá mě způsob, jak to napravit.“

„Vezmeš věci do vlastních rukou, co?“

Konečně jsem mezi všemi krámy v kabelce našla svou kartu. Hunter se zachechtal, vzal mi ji z ruky a zasunul do čtečky. Samozřejmě jsme bydleli na stejném patře, protože jsme patřili ke stejné svatbě. Když se dveře zasunuly, najednou bylo ve výtahu hrozně těsno. Moc mi nepomáhalo, že se Hunter ani nenamáhal otočit, když se výtah rozjel. Stál tváří ke mně a hodně blízko. Moje tělo na tu blízkost rozhodně reagovalo.

„To nevíš, jak se chovat ve výtahu?“ zeptala jsem se. „Otoč se a koukej se na čísla jako normální člověk.“

„Proč bych tím měl ztrácet čas, když tady je mnohem lepší výhled?“

„Uvědomuješ si, že s tebou spát nebudu?“

„Proč ne? S Adamem jsi chtěla spát.“

„To je něco jiného.“

„Jak to?“

„S Adamem už se znám. Je to hodný kluk.“

„Já jsem taky hodný kluk.“

„Neznám tě.“

Hunter si strčil ruce do kapes. „Hunter Delucia, stár dvacet devět let, ženatý jsem nikdy nebyl a děti nemám. Vystudoval jsem bakalářský a magisterský program na Berkeley. Promoval jako inženýr – architekt. V dětství jsme s Derekem byli sousedé, kamarádili jsme se od doby, kdy nás vozili v kočárku. Může mi dosvědčit, že jsem prima kluk. Vlastním dům v Idyllwild, asi hodinku od našeho šťastného párku, bez hypotéky. Taky jsem ho postavil sám a mám na pozemku spoustu stromů – doufám, že za to mám body navíc. Naposledy jsem byl na prohlídce před měsícem – jsem naprosto čistý. A hlavně…“ přistoupil ke mně blíž, takže se naše těla prakticky dotýkala. „Myslím, že jsi ohromně sexy. Cítím úžasnou chemii a podle mě bychom ji měli prozkoumat.“

Polkla jsem. Naštěstí výtah cinknul a dveře se otevřely v nejvyšším patře. Potřebovala jsem dýchat vzduch, který nevoněl jako Hunter Delucia, takže jsem toho mohutného muže obešla a vystoupila. Šel hned za mnou. Když jsem se prudce zastavila, protože mi došlo, že jdu špatně, vrazil do mě. Zachytil mě rukama a přitiskl mi prsty na boky, abych nespadla.

„Pozor. Jsi v pořádku?“

„Co to, sakra, děláš? Málem jsi mě porazil.“

„Najednou ses zastavila.“

„Kdybych tě neměla hned za zadkem, tak bys do mě nevrazil.“

Stáli jsme uprostřed chodby a on pořád ještě svíral moje boky… a byl to vážně dobrý pocit. Bože, už jsem to neměla tak dlouho. Snad přes dva roky.

Jeho prsty mě sevřely trochu pevněji a pak se ke mně sklonil, aby mi zašeptal: „Voníš úžasně.“

Jeho doteky mě pálily jako oheň. Zavřela jsem oči. Hmmm… S Derekem byli kamarádi od dětství. Nemůže to být zas takový mizera. Možná–

Málem bych udělala nějakou pitomost, ale zachránil mě další výtah. Vystoupili z něj Derekovi kamarádi a zjevně si nevšimli, co se mezi mnou a Hunterem dělo.

„Hele, Delucio!“ Kolem ramene ho popadla něčí paže. „Budeme v pokoji dávat panáky.“

Zavrtěla jsem hlavou, abych se trochu vzpamatovala, a využila jsem příležitosti k útěku – skutečně jsem ke svému pokoji skoro běžela. Samozřejmě musel být až na konci chodby. Když jsem hledala klíč, slyšela jsem, jak mě Hunter volá. Ignorovala jsem ho a pospíšila si dovnitř. Opřela jsem se o zavřené dveře a vydechla úlevou.

Co to, sakra, dělám? Nat, seber se. Doslova utíkám od chlapa, místo abych prostě jeho nabídku odmítla nebo ho poslala někam? Ale na tomhle muži bylo něco, co mě rozrušovalo a znervózňovalo – jako kdybych opravdu měla důvod utéct opačným směrem.

Vyděsilo mě jemné zaklepání na dveře, o které jsem se ještě pořád opírala.

„Natalie.“

Proč mi tak pořád říká? „Už spím.“

Slyšela jsem, jak se zasmál. „Jen chci, abych věděla, že můj pokoj je hned vedle. Dokonce i ten hotel si přeje, abychom se spolu vyspali.“

Zavrtěla jsem hlavou, ale usmála jsem se. „Dobrou noc, Huntere.“

„Dobrou, Natalie. Už se těším, až se zítra uvidíme.“

Kapitola dva

Natalie

Na budoucí nevěstě pracoval celý tým lidí. Jack Johnson si pobrukoval, když jí onduloval vlasy, a celý nevěstin pokoj voněl šeříkem – Annina nejoblíbenější vůně na světě. Pokaždé, když jsem na jaře procházela newyorským květinářstvím, měla jsem pocit, že na ni hned za rohem narazím.

Když mě viděla přicházet, pozvedla sklenku šampaňského ke svému odrazu v zrcadle. „Krucinál, já se vdávám.“

Za normálních okolností ve mně svatby probouzí spíše hořkou a pesimistickou stránku, ale kvůli Anně jsem si svoje osobní pocity nechala pro sebe. Vzala jsem si od ní skleničku a opětovala úsměv. „Krucinál, ty se vdáváš.“

Stylista, který jí pracoval na vlasech, se zazubil a zavrtěl hlavou.

„Jsme na úrovni, ne?“ opáčila jsem.

Za dvě hodiny bude moje nejlepší kamarádka kráčet k oltáři, aby se vdala za bohatého, pohledného, mladého technologa, který zbožňuje zem, po které ona kráčí. Obrovský rozdíl oproti mojí zpackané svatbě.

„Včera jsem viděla, jak se za tebou Hunter žene ze dveří,“ poznamenala Anna. „Držel se ti těsně za zadkem, až mu chudák Cassie sotva stačila.“

Na tuhle konverzaci jsem potřebovala vlastní drink. Dopila jsem Anninu skleničku a přistoupila ke džbánku na baru, abych jí dolila a vzala si svou vlastní. „Pamatuješ, jak nám bylo sedmnáct a já se zbláznila do pana Westbrooka, co suploval angličtinu?“

„Jak bych mohla zapomenout? Bylo mu dvacet tři a byl božský.“

„No a Hunter… nevím, co si o něm myslet, abych byla upřímná. Je troufalý, přímočarý, vytrvalý… zatraceně sexy.“

„Nádherný, finančně zajištěný, sebevědomý, zatraceně sexy,“ doplnila Anna.

Povzdychla jsem si. „Jo. To všechno. Ale něco na něm je… nemůžu přijít na to, co, ale činí ho to stejně zapovězeným jako pana Westbrooka tenkrát na střední.“

Anna blýskla očima k mému odrazu ve skle. „Vážně?“

„Čemu se to, sakra, směješ, ty magore?“

„Zdá se ti zapovězený, protože tě z něj šimrá v břiše.“

„To teda ne,“ zalhala jsem.

Ani nevím, proč jsem vlastně lhala. Navíc tohle nebylo to obvyklé šimrání v oblasti žaludku – tohle se šířilo směrem na jih.

„To teda jo.“

„Ne, to teda ne.“

„Tak proč se tomu nepoddat? Sama jsi říkala, že ti přijde sexy. Chtěla jsi přece spát s Adamem a ten není ani z půlky tak sexy jako Hunter.“

Znovu jsem si připomněla, jaké to bylo, když mě Hunter držel za bok, a v břiše se mi znovu zatřepetalo. Ta zatracená věc se přidala na Anninu stranu a snažila se dokázat to, co jsem si nechtěla připustit.

„Připadá mi až moc drzý.“

„To máš ráda. Popravdě, každý kluk, s kterým jsi kdy chodila, byl drzoun.“

„Přesně,“ přikývla jsem. „Už jsem z toho vyrostla.“

Anna se ušklíbla a otočila se na svého kadeřníka. „Samozřejmě že se s ním vyspí.“

Podíval se na mě a pak zase na Annu. „Já vím.“

* * *

Derek a Anna se vzali na útesu nad mořem. I když mám k manželství odpor, slzela jsem štěstím. Všimla jsem si, že slzy v očích měli i někteří přátelé ženicha. Jeden z nich rozhodně upoutal mou pozornost. Když mě Hunter už podruhé přistihl, že se koukám, jak mu to sluší v obleku a s uhlazenými vlasy, vydržela jsem vyhýbat se očnímu kontaktu po zbytek obřadu a první hodinu recepce. Nebylo to jednoduché, protože jsme se během svých svatebních povinností pohybovali velmi blízko, ale nějak se mi to povedlo.

Dokud nedošlo na tanec, kdy jsem s Anniným otcem tančila na pomalou píseň.

„Můžu vás vystřídat?“ Hunter poklepal Markovi po rameni. „Necháváte si nejkrásnějšího hosta jenom pro sebe.“

Annin otec se usmál a zahrozil Hunterovi prstem. „Máš štěstí, že jsi řekl host, protože moje dceruška je dnes večer nádherná.“

Oba se chvíli poplácávali po zádech a pak jsem se ocitla v jeho náruči. Na rozdíl od Marka, který si při tanci držel zdvořilý odstup, mě Hunter popadl za jednu ruku, druhou mi sjel po zádech dolů a přitáhl mě tak blízko, až mě polilo horko. Kruci, tohle se mi líbí.

„Držíš mě moc pevně.“

„To jenom, abys mi zase neutekla.“

Odtáhla jsem hlavu. „Zase? Nikdy jsem před tebou neutíkala.“

„Říkej tomu, jak chceš, ale vyhýbáš se mi, jako kdybych měl něco nakažlivého.“

„Zřejmě máš něco nakažlivého,“ zamumlala jsem.

Konec ukázky

Table of Contents

Kapitola jedna

Kapitola dva