Alexandra Horowitzová

UVNITŘ PSA

Co psi vidí, čenichají a vědí

Ukážka z elektronickej knihy

© Alexandra Horowitzová 2009

Translation © Veronika Kratochvílová 2013

ISBN: 978-80-7252-518-8

PŘEDMLUVA

Nejdříve vidíte hlavu, pak se za kopcem objeví slintající tlama, ale zatím není vidět, k čemu patří. A pak je tu tlapa a druhá, třetí, čtvrtá; nesou tělo o hmotnosti sedmdesáti kil. Skoro metrový vlkodav upřeně pozoruje dlouhosrstou čivavu, která je skrytá v trávě mezi nohama svého majitele. Čivava váží asi tři kila a celá tři kila se třesou. Jedním pomalým skokem přistává vlkodav před čivavou, uši nastražené. Čivava stydlivě uhne pohledem. Vlkodav se sehne na její úroveň a jemně ji strčí do boku. Ona se podívá zpátky na něj, on vysoko vystrčí zadek a vztyčí ocas, jako by se připravoval k útoku. Místo toho, aby před očividným nebezpečím utekla, zaujme čivava stejnou pózu a skočí na vlkodava, drobounké tlapky opřené o jeho čumák. Začnou si hrát.

Pět minut se psi válejí, chytají, okusují a skáčou jeden na druhého. Vlkodav si lehne na bok a malý pes odpoví útokem na čumák, břicho a tlapy. Když se vlkodav ožene, čivava rychle peláší pryč a plaše utíká z jeho dosahu. Vlkodav zaštěká, vyskočí a v tom okamžiku čivava vyráží a zakousne se mu do jedné z tlap. Jako by se objímali – tlama vlkodava je všude kolem čivavy, která jej kope, kam dosáhne. V tom okamžiku přichází majitel vlkodava, připne jej na vodítko a cuknutím ho odtáhne pryč. Čivava se oklepe, podívá se za nimi, jednou zaštěká a doběhne zpět ke svému majiteli.

Tito psi jsou tak nesouměřitelní, jako by byli každý jiného živočišného druhu. Lehkost jejich hrátek je pro mě záhadou. Vlkodav měl čivavu skoro celou v tlamě a vyrazil po ní. A přesto malý psík neodpověděl ve strachu, ale radostně. Co vysvětluje jejich schopnost společně si hrát? Proč vlkodav čivavu nevnímá jako kořist? Proč nevidí čivava ve vlkodavovi predátora? Odpověď nemá vlastně nic společného se psím velikášstvím ze strany čivavy nebo s nedostatkem loveckého pudu u vlkodava. Ani to není pevně zakořeněný instinkt.

Existují dvě cesty, jak pochopit tuto hru i jak uvažují hrající si psi, co vnímají a jak se vyjadřují: narodit se jako pes, nebo trávit spoustu času jejich pozorným sledováním. S první cestou jsem měla smůlu. Přidejte se ke mně na cestě pozorování a společně se pokusíme pochopit „psí jazyk“.

Jsem pejskař.

V mém životě byl vždy pes. Má spřízněnost se psy začala naším rodinným mazlíčkem Asterem, s modrýma očima a kupírovaným ocasem. S jeho neplánovanými výlety po okolí, kvůli nimž jsem byla často pozdě vzhůru a v pyžamu čekala na jeho půlnoční návraty. Spřízněnost pokračovala špringršpanělkou Heidi, která vždy běhala s takovým nadšením a jejíž smrt jsem dlouho oplakávala. Ve svých vzpomínkách z dětství ji stále vidím s jazykem visícím z tlamy a s ušima plápolajícíma dozadu, jak nadšeně běží – rovnou pod kola auta na silnici nedaleko našeho domu. A pokračovala dále adoptovanou kříženkou čau-čau Beckett, stoicky sledující, jak na celý den odcházím do školy.

Teď mi u nohou leží teplá, chlupatá a funící Pump. Je to moula, která se mnou žije celých svých šestnáct let a během celé mé dospělosti. Každý den ráno mě vítá svým vrtícím ocáskem – v pěti různých státech, pět let během studia na vysoké škole a během čtyř různých zaměstnání. Asi každému, kdo se považuje za pejskaře, je jasné, že si život bez svého psa nedovedu představit.

Jsem pejskař, milovník psů, a také vědec.

Zkoumám chování zvířat. Z titulu své profese jsem velice opatrná k polidšťování zvířat, k tomu, abychom jim přisuzovali pocity, myšlenky a přání, které používáme při charakteristice lidí. Při studiu, jak zkoumat chování zvířat, stále dodržuji vědecká pravidla při popisu činnosti:

a) být objektivní;

b) nevysvětlovat chování odvoláváním se na mentální procesy, když stačí vysvětlení prostřednictvím mnohem jednodušších procesů;

c) úkazy, které nejsou veřejně pozorovatelné a potvrditelné, nepovažovat za předmět vědy.

V této době jako profesorka přednáším o zvířecím chování, srovnávacím poznávání a psychologii a vycházím ze skvělých textů, které jsou založeny na měřitelných faktech. Popisují vše od hormonálních a genetických vysvětlení sociálního chování zvířat až po podmíněné reakce a zažité chování, vše stejným, konstantním, objektivním způsobem.

Ale přesto...

Většina otázek ohledně zvířat, se kterými moji studenti přicházejí, zůstává v těchto textech nezodpovězena. Na konferencích, kde prezentuji výsledky svých výzkumů, ostatní akademikové nevyhnutelně směřují diskuse po přednášce ke zkušenostem, které sami se svými zvířaty mají. I já mám stále ty stejné otázky ohledně svého vlastního psa, jako jsem měla vždy – a žádný náhlý příval odpovědí. Věda, tak jak je zaběhaná a zkonkretizovaná v textech, se výjimečně zabývá našimi zkušenostmi ze soukromého života a snahou pochopit myšlení našich zvířat.

V prvních letech mého studia myšlení zvířat mě ani nenapadlo zaměřit pozornost na psy. Působili důvěrně známě a čitelně. Kolegové tvrdili, že od psů se již nemáme co naučit: psi jsou jednoduché, spokojené bytosti, které musíme cvičit, krmit a zahrnovat láskou; o nic víc nejde. U psů nenajdeme žádná data. To bylo tradiční moudro rozšířené mezi vědci. Můj mentor pro disertační práci zkoumal velice úspěšně paviány: primáti jsou v oblasti zkoumání chování zvířat nejčastější volbou. Předpokládá se, že u primátů nejpravděpodobněji najdeme dovednosti a poznání podobné našim. To byl a stále je převažující názor vědců zkoumajících chování. Navíc to vypadá, jako by majitelé psů již zcela obsáhli teoretizování o psí mysli, a jejich výsledky vycházejí z vtipů a špatně aplikovaného polidšťování.

Ale přesto...

Spoustu volného času během prvního roku na univerzitě v Kalifornii jsem strávila se svým psem Pumpernickelem v místních psích parcích a na plážích. V té době jsem začínala studovat etologii, vědu zabývající se zvířecím chováním. Přidala jsem se ke dvěma výzkumným skupinám studujícím vysoce sociální zvířata: bílé nosorožce v parku v Escondido a pižmové šimpanze bonobo v zoo v San Diegu. Naučila jsem se umění pozorného sledování, sběru dat a statistické analýzy. Po nějaké době se tyto dovednosti promítly i do volného času v psích parcích. Najednou psi, kteří neustále cestují mezi svým vlastním sociálním světem a tím naším, pro mě začali být úplně neznámí: přestala jsem jejich chování vnímat jako jednoduché a pochopené.

Při hře Pumpernickel a místního bullteriéra, kdy jsem se dříve jen usmívala, jsem najednou začala vnímat složitý tanec vyžadující vzájemnou spolupráci, komunikaci během zlomku vteřiny a vzájemné hodnocení schopností a přání. Slabounké pootočení hlavy nebo špičky čumáku najednou působilo cíleně a smysluplně. Viděla jsem psy, jejichž majitelé nechápali správně jedinou věc, kterou jejich psi dělali, a kteří považovali psí radost za agresivitu, nevinný požadavek za zlobení. Viděla jsem při hře psy jak chytré, tak hloupé, kteří se vždy nechali napálit.

Začala jsem s sebou nosit videokameru a naše vycházky jsem nahrávala. Doma jsem pak sledovala psy hrající si se psy, lidi házející psům frisbee nebo balonky – videa plná honění, praní se, mazlení, běhání a štěkání. S novou otevřeností směrem k možnému bohatství sociálních interakcí v tomto světě beze slov všechny tyto obyčejné aktivity najednou působily jako nevyužité zdroje informací. Když jsem videa začala sledovat zpomaleně, všimla jsem si chování, jaká jsem během roků společného soužití se psy neviděla. Při bližším zkoumání je dovádění dvou psů závratnou sérií synchronizovaného chování, aktivní výměnou rolí, variací na ukázky komunikačních způsobů, flexibilním přizpůsobením se pozornosti druhého a rychlým pohybem mezi nejrozmanitějšími způsoby chování.

To, co jsem viděla, byl obraz psí mysli, ukázka komunikace jednoho psa s druhým, komunikace mezi psem a člověkem. A také způsob, jakým si vykládali jednání ostatních psů a lidí.

Už nikdy jsem se na Pumpernickel – ani na žádné jiné psy – nedívala stejně. Ne, že bych ji v našem spolužití viděla horší, ale brýle vědce mi umožnily obohacený pohled na to, co dělala: nový způsob porozumění psímu životu.

Od prvních hodin při sledování videa jsem studovala psy při hře: jak si hrají s ostatními psy i jak si hrají s lidmi. Od té chvíle jsem se nevědomky stala součástí velké změny ve vědě z hlediska přístupu ke studování psů. Změna ještě není úplně kompletní, ale přístup k výzkumu chování psů je výrazně odlišný od toho před dvaceti lety. Kde dříve býval zanedbatelný počet studií zaměřených na psí vnímání a chování, se dnes pořádají konference, výzkumné skupiny publikují experimentální a etologické studie o psech v USA i v zahraničí. Ve vědeckých časopisech se objevují výsledky výzkumů. Vědci, kteří tuto práci vykonávají, viděli to, co jsem viděla i já: pes je vynikajícím vstupem ke studiu zvířat. Psi žijí po boku člověka po tisíce, možná stovky tisíc let. V důsledku nepřirozeného výběru v rámci domestikace se vyvinuli tak, že jsou citliví právě k těm věcem, které tvoří naše poznání. Včetně velmi důležité pozornosti k ostatním.

V této knize vám představím vědu o psech. Vědci pracující v laboratořích i v terénu, zabývající se běžnými i asistenčními psy, nashromáždili úctyhodné množství informací o jejich fyziologii i psychologii. Ohledně jejich smyslových schopností, chování i vnímání. Ze shromážděných výsledků několika set výzkumných programů můžeme začít vykreslovat obraz psa zevnitř – schopnosti jeho nosu, co slyší, jak nás sleduje očima a jak funguje jeho mozek. Práce o psím vnímání zahrnuje i mé vlastní poznání, ale jde mnohem dál a shrnuje veškeré výsledky současných výzkumů. Do některých témat, kde nejsou ještě žádné ověřené zdroje o psech, jsem zahrnula studie jiných zvířat, které nám mohou také pomoci pochopit psí život. (Pro ty, které zaujmou zde uvedené části citací, jsem celé citované části uvedla na konci knihy).

Psy nijak nepoškozujeme tím, že odstoupíme od vodítek a studujeme je vědecky. Jejich schopnosti si zaslouží speciální pozornost. A výsledek je úžasný: věda nás od nich neoddaluje, přibližuje nás k nim, a tak můžeme žasnout nad skutečnou psí povahou. Postupy a výsledky vědeckých výzkumů, využívané pečlivě, ale kreativně, mohou vnést nové světlo do diskusí, které lidé denně vedou ohledně toho, co jejich psi umějí a chápou nebo čemu oni sami věří. Během své osobní cesty, kdy jsem se učila systematicky a vědecky sledovat chování své vlastní psí slečny, jsem se naučila ji lépe chápat, rozumět jí a vytvořila jsem si k ní hlubší vztah.

Pronikla jsem do psí povahy a zběžně jsem zahlédla svět psíma očima. Vy to můžete udělat také. Pokud máte doma psa, tak to, co si myslíte, že vidíte v té skvělé, chlupaté psí hromádce, se navždy změní.

ÚVODNÍ POZNÁMKY K PSŮM, VÝCVIKU

A MAJITELŮM

Nazývání psa „Psem“

Pro vědecké studie o zvířatech je přirozené, že několik jednotlivců z druhu, kteří byli řádně studováni, pozorováni, cvičeni, pitváni, se pak stane reprezentačním vzorkem pro celý druh. Ale u lidí nikdy nepovažujeme chování jednotlivce za výraz chování všech ostatních. Pokud se jednomu člověku nepodaří vyřešit Rubikovu kostku do hodiny, neřekneme pak, že to nezvládne žádný jiný člověk (tedy pokud by ten jeden člověk nebyl chytřejší než všichni ostatní žijící lidé). Zde je naše vnímání individuality silnější než vnímání sdílených biologických znaků. Když dojde na popis našich potencionálních fyzických a poznávacích schopností, jsme nejprve jednotlivci a teprve ve druhé řadě součást lidské rasy.

Naproti tomu u zvířat je pořadí obrácené. Věda považuje zvířata především za reprezentanty svého druhu a teprve ve druhé řadě je chápe jako individuality. Jsme zvyklí vídat v zoologických zahradách jednoho nebo dva jednotlivce reprezentující celý druh. Pro řízení zoologických zahrad se tak stávají „velvyslanci“ svého druhu. Náš pohled na jednotnost druhu výstižně ilustruje náš pohled na jejich inteligenci. Abychom si to otestovali, podívejme se na velice populární tvrzení, že větší mozek znamená větší inteligenci. Objem mozku u šimpanzů, opic a krys byl srovnán s objemem lidského mozku. Samozřejmě, že šimpanzí mozek byl menší než náš, opičí menší než šimpanzí a krysí mozek byl proti primátům malinkatý. Tato část příběhu je dostatečně známá. Co je ovšem překvapivější, jsou mozky, které se pro výzkum používaly. Pro srovnání byly používány mozky pouze od dvou nebo tří šimpanzů a opic. Od té chvíle začala být tato zvířata, která měla tolik smůly, že kvůli vědě přišla o hlavy, považována za perfektní představitele svého druhu. Ale vůbec netušíme, jestli se třeba jednalo o opice s výrazně větším mozkem, nebo šimpanze s abnormálně malým mozkem.[1]

Stejně tak, pokud jedno zvíře nebo malá skupinka zvířat neprojde psychologickým experimentem, je neúspěchem poznamenán celý druh. I přesto, že sdružování zvířat podle biologických podobností je samozřejmě pro urychlení postupu užitečné, mívá jeden následek: mluvíme pak o všech členech druhu, jako by byli identičtí. To se nám u lidí nikdy nestane. Pokud má pes na výběr z hromádky dvaceti keksů a hromádky deseti a vybere si menší, definitivní závěr často bývá: „Pes“ nedokáže rozlišit mezi větší a menší hromádkou – ne „pes“ nedokáže rozlišit.[2]

Proto když mluvím o „Psu“, mluvím implicitně o konkrétních psech, kteří byli studováni. Výsledky mnoha správně provedených pokusů nám nakonec dovolí je zevšeobecnit na všechny psy. Ale i přesto rozdíly mezi jednotlivými psy budou veliké: váš pes může mít výjimečně dobrý čich, možná se vám nikdy nepodívá do očí, může milovat svůj pelíšek a nesnášet hlazení. Ne každý projev vašeho psa by měl být interpretován jako významné prohlášení. Někdy i psi prostě jen tak jsou... – stejně jako my. Když už o tom mluvím, to, co zde nabízím, jsou známé psí schopnosti. Vaše výsledky mohou být jiné.

Výcvik psů

Tato kniha se nezabývá výcvikem psů. Přesto vás možná její obsah neúmyslně přivede k tomu, že budete schopni svého psa cvičit. Tím bychom dohnali psy, kteří již bez jakýchkoliv tlustých knih přišli na to, jak vycvičit nás, aniž bychom si to vůbec uvědomili.

Knihy o výcviku psů a knihy o psím vnímání a chování se svým obsahem příliš nepřekrývají. Cvičitelé psů používají několik základních principů z psychologie a etologie – někdy s ohromnými účinky, někdy s katastrofálními následky. Většina způsobů výcviku funguje na principu asociativního učení. Zvířata včetně lidí se jednoduše naučí asociovat mezi událostmi. Toto učení je založené na podmíněných reakcích: poskytujeme odměnu (pamlsek, pozornost, hračku, pohlazení) po tom, co pes splní požadované chování (sedne si). Opakováním může člověk u psa formovat požadované chování – třeba lehnutí a otáčení se nebo pro ty ambicióznější například jízdu na vodních lyžích tažených motorovým člunem.

Ale zásady výcviku často narážejí na vědecké studie věnované psům. Například mnoho cvičitelů používá analogii psa jako ochočeného vlka k tomu, aby vysvětlili, jak bychom se na psa měli dívat a jak se k němu chovat. Ale analogie může být jen tak dobrá, jak dobré jsou její zdroje. V tomto případě, jak uvidíme, mají vědci pouze omezené množství informací o přirozeném vlčím chování – a to, co víme, často odporuje konvenčním moudrům, která tyto analogie podporují.

Navíc výcvikové metody nejsou ani vědecky ověřované, bez ohledu na to, že někteří cvičitelé tvrdí pravý opak. To znamená, že žádný výcvikový program nebyl hodnocen na základě porovnání výkonu zkoumané skupiny, která výcvikem procházela, a kontrolní skupiny, která by žila shodně, jen s absencí výcvikového programu. Lidé, kteří ke cvičitelům chodí, mají často dva stejné znaky: jejich psi jsou méně „poslušní“ než průměrní psi a jejich majitelé jsou více motivovaní k tomu je změnit než průměrní majitelé. Je velice pravděpodobné, že vzhledem ke kombinaci těchto dvou podmínek se po několika měsících tréninku pes bude chovat jinak, téměř bez ohledu na to, jakým způsobem se cvičí.

Úspěchy ve výcviku jsou vzrušující, ale nedokazují, že k úspěchu vedla přímo tréninková metoda. Úspěch může poukazovat na dobrý výcvik. Ale také to může být jen šťastná náhoda. Může to být rovněž výsledek toho, že během výcvikového programu věnujeme psovi více pozornosti. Ale může to být také důsledek toho, že se z konce ulice odstěhoval pes, se kterým se neměli rádi. Jinými slovy úspěch může být výsledkem tuctu dalších souher okolností v životě psa. Tyto aspekty ale nedokážeme rozlišit bez pečlivého vědeckého zkoumání.

Nejdůležitější však je, že výcvik je většinou připravený na míru majiteli – změnit psa tak, aby zapadl do představy, jakou majitel o roli psa má, a tak, aby pes dělal to, co majitel chce. Tento cíl je ale zcela odlišný od naší práce. My se snažíme sledovat, co pes skutečně dělá, co chce od nás a jak nás chápe.

Pes a jeho majitel

Je stále populárnější nemluvit o majitelích zvířat, ale o jejich opatrovnících nebo společnících. Řada spisovatelů mluví o psích „lidech“, čímž se na majetnické vztahy dívají poněkud obráceně. V této knize zůstávám u termínu „majitel“ jednoduše z toho důvodu, že tento termín vystihuje legální vztah, který se psem máme: ve skutečnosti jsou zvířata stále považována za majetek (a to majetek nevalné hodnoty, kromě chovné hodnoty; což je doufám lekce, kterou žádný ze čtenářů nebude muset osobně projít). Budu oslavovat den, kdy psi již nebudou majetkem, který budeme vlastnit. Ale do té doby budu používat termín majitel pouze z praktického a žádného jiného důvodu. Ze stejných důvodů budu používat mužský rod. Mohla bych o psech mluvit ještě ve středním rodě („to“), ale každý, kdo zná nějakého psa, ví, že to opravdu není vhodná volba.

1 Samozřejmě, že postupem času vědci našli mozky mnohem větší, než jsou naše: delfíní mozek je větší a stejně tak mozky fyzicky větších druhů, jako jsou třeba velryby a sloni. Mýtus „velkého mozku“ byl od té doby překonán. Ti, kteří se stále zajímají o spojení mozku s chytrostí, mají nyní mnohem sofistikovanější měření: množství záhybů v mozku, encefalizační kvocient (což je poměr velikosti těla k velikosti mozku), množství neokortexu nebo hrubý počet neuronů a synapsí mezi neurony.

2 Tedy „pes“ označuje druh, „Pes“ konkrétního jedince.

PROSTŘEDÍ: Z POHLEDU PSA

Pump mě dnes ráno vzbudila. Přišla k mé posteli a začala mě očichávat. Fousky se dotýkala mých rtů a sledovala, zda jsem vzhůru, naživu a jestli jsem to vůbec já. Své očuchávání přerušila jedním kýchnutím přímo do mého obličeje. Otevřela jsem oči a ona se na mě dívala, usmívala se a funěla na pozdrav.

Běžte a podívejte se na svého psa. No běžte – podívejte se třeba na psa, který právě teď leží schoulený ve svém pelíšku nebo natažený na boku na dlažbě a pohybuje packami, jak se mu zdá, že se někde prohání. Dobře se na něj podívejte – a zkuste zapomenout všechno, co o psech nebo o tomto konkrétním víte.

Směšná rada? Neočekávám, že byste tak jednoduše mohli zapomenout třeba jen jméno, oblíbené jídlo nebo výjimečný profil svého psa, natož pak všechno, co o něm víte. Je to asi, jako když přijde nováček na meditaci a chtěli bychom po něm, aby přešel do stavu nejvyšší fáze osvícení hned na prvním sezení. Zkuste to a uvidíte, jak daleko se dostanete. Věda usilující o objektivitu vyžaduje, aby se člověk oprostil od předchozích předsudků a osobních stanovisek. Když se budeme na psy dívat z vědeckého hlediska, zjistíme, že některé věci, které o psech víme, jsou vědecky spolehlivě potvrzené. Jiné, které se zdají očividně pravdivé, jsou při podrobnějším prozkoumání pochybnější, než bychom očekávali. A tím, že se na psy podíváme z jiné – ze psí – perspektivy, uvidíme věci, které se nám objeví, jen když nejsme zatíženi lidským uvažováním. Takže nejlepší způsob, jak začít rozumět psům, je zapomenout všechno, co jsme si mysleli, že víme.

První věc, na kterou musíme zapomenout, je polidšťování. Vidíme, mluvíme a představujeme si psí chování z naší zkreslené lidské perspektivy a do těchto chlupatých bytostí vkládáme naše vlastní emoce a myšlenky. Samozřejmě, řekneme, že psi milují a touží, sní a přemýšlí, znají nás a rozumějí nám, nudí se a žárlí. Jsou sklíčení – nebo snad existuje přirozenější vysvětlení toho, proč pes smutně kouká, když ráno odjíždíte z domova?

Odpovědí je vysvětlení založené na skutečné schopnosti cítit, znát a chápat tak, jako to dělají psi. Používáme tato slova, aby nám pomohla pochopit psí chování. Znalost lidského chování nás vede k chápání chování psího, pokud se shodují. Pamatujeme si příběhy, které potvrzují náš popis zvířete, a klidně zapomínáme na ty, které ho nepotvrzují. Neváháme trvat na „faktech“ o opicích nebo psech nebo slonech nebo o jakýchkoli zvířatech, aniž bychom shromáždili všechny potřebné důkazy. Pro mnoho z nás začíná a končí interakce s divokými zvířaty návštěvou zoo nebo sledováním programu na kabelové televizi. Množství užitečných informací, které tímto způsobem můžeme získat, je velice omezené. Takové pasivní setkání nám ukáže méně než pohled do okna souseda, kolem kterého právě procházíme.[3] (Soused je alespoň stejného živočišného druhu jako my.)

Polidšťování není v jádru špatné. Vychází ze snahy svět pochopit, ne jej rozvrátit. Naši lidští předkové pravidelně polidšťovali ve snaze vysvětlit nebo předvídat chování jiných zvířat, včetně těch, která chtěli sníst nebo která chtěla sníst je. Představte si setkání v šeru lesa s jaguárem se svítícíma očima. Díváte se mu do očí a on přímo zírá do vašich. V tuto chvíli by možná byla na místě malá meditace na téma, co bych dělal, kdybych byl jaguár – a výsledkem by byl úprk směrem od kočky. Lidstvo přežilo: přisuzování bylo – když ne zcela, tak alespoň částečně – pravdivé.

Dnes se již běžně neocitneme v situaci, kdy bychom si potřebovali představit jaguárovy pocity, abychom se vyhnuli jeho spárům. Místo toho přivádíme zvířata domů a chceme po nich, aby se stala součástí našich rodin. K tomu nám ale polidšťování nepomůže, neulehčí nám zapojení těchto zvířat do našich životů a ani vytvoření vyrovnaných plnohodnotných vztahů. Tím ale nechci říct, že se pleteme ve všech situacích: může být pravda, že náš pes je smutný, žárlivý, zvědavý, sklíčený – nebo že by měl chuť na sendvič s burákovým máslem. Ale s jistotou nemůžeme tvrdit, že pes trpí depresí jen podle toho, co vidíme nebo slyšíme: smutné oko, hlasitý povzdech. Naše projekce do zvířat je často nekompletní nebo úplně mimo. Můžeme hádat, že je zvíře šťastné, protože se mu stočí koutky úst; trochu jako úsměv, ale to může být zavádějící. U delfínů je třeba úsměv pevně daným fyziologickým rysem, neměnným jako děsivě namalovaný obličej klauna. Mezi šimpanzi je zase úsměv znamením strachu nebo podřízenosti, což je téměř pravý opak štěstí. Podobně třeba člověk zvedá obočí v momentě překvapení, ale zvednuté obočí u malpy kapucínské překvapení neznamená. Ani nevyjadřuje nedůvěru nebo obavy; místo toho dává ostatním najevo, že je přátelsky naladěná. Naproti tomu u paviánů může zvednuté obočí znamenat záměrnou výhrůžku (tedy poučení: dávejte pozor, na kterou opici zvednete obočí). Nutnost najít způsob, jak potvrdit či vyvrátit tvrzení, která o zvířatech pronášíme, je naším úkolem.

Možná že posouzení „smutného oka“ jako deprese je neškodná chyba, ale polidšťování často sklouzne od neškodného ke škodlivému. A tyto chyby mohou být rizikem pro blaho zvířat. Pokud se rozhodneme podat psovi antidepresiva na základě naší interpretace jeho pohledu, pak si musíme být dostatečně jisti, že naše interpretace je správná. Když předpokládáme, že víme, co je pro zvíře nejlepší, a převedeme to podle toho, co je dobré pro nás nebo jiné lidi, můžeme nechtěně dojít k naprosto chybným závěrům.

Během několika posledních let došlo k velkým změnám v chování ke zvířatům určeným k jídlu. Například kuřata musí mít větší prostor nebo možnost volného pohybu. Takže i přesto, že pro kuře to v konečném důsledku znamená stejný konec (skončí u někoho na talíři), zájem o blaho zvířat před tím, než jsou zabita, vzrůstá.

Chtějí se ale volně pohybovat? Tradiční moudro vychází z toho, že nikdo, člověk ani zvíře, se nerad na druhé mačká. Potvrzují to dokonce i vtipy: pokud máme možnost výběru vagonu metra, který je přeplněný vystresovanými cestujícími, anebo vagonu, kde je jen několik lidí, vybereme si ten druhý (i přesto, že je tu samozřejmě i jiné vysvětlení – silně zapáchající osoba, závada na klimatizaci apod. – které by zdůvodňovalo podobné rozdělení). Ale přirozené chování slepic naznačuje něco jiného: slepice a kuřata se shlukují. Nevyrážejí samostatně na výlety.

Biologové navrhli jednoduchý test, jak vyzkoušet preference slepic: vzali několik jednotlivců a náhodně je rozmístili po místnosti. Poté sledovali, co budou slepice dělat. Zjistili, že většina slepic se přesunula blíže k ostatním, ne dále, i přesto, že dál bylo více volného místa. Měly možnost volného prostoru a možnost roztáhnout křídla, ale vybraly si přeplněný vagon metra.

Tím samozřejmě nechci říct, že slepice milují být namačkané jedna na druhou v ptačí kleci nebo že jim to připadá jako příjemně strávený život. Je nehumánní držet slepice v klecích tak plných, že se nemohou pohybovat. Chci jen říct, že nemůžeme předpokládat, že to, co preferují lidé, budou preferovat i slepice. To není způsob, jak porozumět tomu, co by opravdu chtěly. Není také náhoda, že kuřata se zabíjejí, když dosáhnou věku šesti týdnů. O kuřata chovaná doma se v té době ještě stále stará slepice. Připraveni o možnost zaběhnout pod křídla své matky se kuřata chovaná na jídlo shlukují dohromady.

Vezmi mi pláštěnku. Prosím.

Jsou chybné naše tendence polidšťovat psy? Bezpochyby ano. Vezměte si třeba pláštěnky. Za výrobou a nákupem malých pláštěnek na čtyři nožky stojí spousta zajímavých předpokladů. Nechme teď stranou otázku, zda se psovi více líbí zářivě žlutá barva, módní kostka, nebo pláštěnka s motivem pejsků a kočiček (samozřejmě že by si vybrali pejsky a kočičky). Mnoho majitelů, kteří své pejsky oblékají do pláštěnek, má ty nejlepší úmysly: všimli si možná, že jejich pejskovi se nechce ven, když prší. Takže dává smysl vyložit si toto pozorování tak, že pes nemá déšť rád.

Nemá rád déšť. Ale co to znamená? Asi to, že nemá rád déšť na těle jako mnoho z nás. Ale je to opravdu tak? V tomto případě můžeme získat důkazy od psa samotného. Je vzrušený a vrtí ocasem, když vytáhnete pláštěnku? To by potvrzovalo naši domněnku, že si uvědomí, že s pláštěnkou přichází i dlouho očekávaná procházka. Utíká od pláštěnky? Stáhne ocas mezi nohy a dá hlavu dolů? To by náš předpoklad vyvracelo – i když jej nevyvrací nepochybně. Když je mokrý, vypadá urousaně? Oklepává se vzrušeně? Ani jedno původní předpoklad nevyvrátí ani nepotvrdí. Pes je trochu nečitelný.

Tak tedy něco o přirozeném chování v této situaci. Chování divokých psů nebo psovitých šelem nám může napovědět, co si asi psi o pláštěnce myslí. Jak psi, tak vlci mají svou srst natrvalo. Jeden kožich stačí: když prší, vlci si možná najdou úkryt, ale nezakrývají se žádnými přírodními materiály. Z toho důvodu neexistuje argument pro pláštěnku. Kromě toho, že je to kabát, pláštěnky mají ještě jednu charakteristickou vlastnost: často jsou těsné, až přilepené k zádům, hrudi a občas i k hlavě. Jsou situace, kdy se vlkům může něco tisknout na záda nebo na hlavu, a to když se je snaží ovládnout jiný vlk nebo když je starší vlk nebo příbuzný vychovává. Dominantní jedinci svým podřízeným často tlačí čumák dolů. Koušou je vlastně do čumáku a tento výchovný způsob může být jedním z důvodů, proč psi s košíkem někdy působí jako nepřirozeně utlumení. Tedy pes, který stojí „nad“ jiným, je psem dominujícím. Podřízený pes v této pozici bude cítit tlak dominantního zvířete na svém těle. Pláštěnka může stejně dobře napodobit tento pocit. Principiálně tedy pes při nošení pláštěnky necítí ochranu před vlhkem; místo toho pláštěnka vytváří nepříjemný pocit, že je nablízku někdo „služebně starší“.

Tato interpretace odpovídá i časté reakci psů na to, když jim pláštěnku navléknete: často ztuhnou na jednom místě, protože jsou právě „ovládáni“. Stejné chování můžete vidět třeba u psa, který se brání koupeli a najednou přestane, když ho celého namočíte nebo přikryjete těžkým, mokrým ručníkem. Takže oblečený pes možná bude spolupracovat a půjde ven, ale ne proto, že by se mu pláštěnka líbila; je to proto, že byl ovládnut.[4] Nakonec skončí méně mokrý, ale naplánovali jsme mu to my, pes sám si to nevybral. Cesta, jak se vyhnout podobným omylům, spočívá v tom, že místo instinktu polidšťovat používáme instinkt, kdy čteme chování zvířete. Ve většině případů je to jednoduché: musíme se psa zeptat, co chce. Jen musíme vědět, jak si jeho odpověď přeložit.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Předmluva

Úvodní poznámky k psům, výcviku a majitelům

Nazývání psa „Psem“

Výcvik psů

Pes a jeho majitel

Prostředí: Z pohledu psa

Vezmi mi pláštěnku. Prosím.

Svět pohledem klíštěte

Nasaďme si čepice „životní prostředí“

Význam věcí

Ptejme se psů

Psí polibky

Psí-cholog

Patří k domu

Čenichání

Němý

Psí oči

Pohled psa

Psí antropologové

Šlechetná mysl

Nitro psa

Dostanu tě už samotným pozdravem

Důležitost rána