KDO ROZVÁŽE PÁS ORIONU

Aleš Rozehnal

Copyright © Aleš Rozehnal, 2021

All rights reserved

ISBN 978-80-242-7219-1

I.

Některé životy jsou tak těžké, že se ani nedají žít. Některé osudy jsou tak nešťastné, že se ani nedají unést. Život Artura Riegerbauma takovým nebyl. Přesto byl dostatečně obtížný, aby si Riegerbaum uprostřed jeho běhu uvědomoval, že ho v něm již nic mimořádně dobrého nečeká a že jeho hlavním vítězstvím je přežít do dalšího dne. Snad právě o to víc měl strach, aby ho nepotkalo něco, co by z jeho života udělalo nesnesitelnou cestu plnou bolesti, utrpení a osamění.

Jeho život mu při zpětném pohledu připadal jako dlouhý seznam samých špatných, a ještě horších rozhodnutí. Mnohokrát dostal nabídku od ďábla a ke své pozdější zlosti ji mnohokrát, byť i ve víře, že koná dobro, přijal. Navíc měl od doby, kdy poznal realitu svého života, což bylo provázeno prozřením, že není nesmrtelný, obsedantní strach ze smrti. Jako dítě nesmrtelnosti své a svých blízkých pevně věřil a uvědomění vlastního omylu bylo jeho nejhorší deziluzí. Teď věděl, že někde v hloubi jeho vědomí je možná uložena vzpomínka na jeho první nádech, ale že něco takového jako vzpomínka na nádech poslední existovat nebude.

Mnoho lidí se domnívá, že smrt je něco mystického, a touží se dozvědět, co bude po ní. Materialisté jsou přesvědčení, že po smrti žádný život neexistuje. Ostatní věří v posmrtný život. Nikdo z nich však pro své mínění nepřináší žádný důkaz. Artur se však na svět díval rozostřeným pohledem kvantové fyziky a byl přesvědčen, že neexistuje důvod, aby život dával pouze jednu šanci.

Zároveň ale byl toho názoru, že ony další šance nemají s podobou života tak, jak ho zná, nic společného. Bylo mu jasné, že po smrti z jeho světa nezbude nic, protože on sám přestane existovat. V důsledku toho zanikne jeho jsoucnost, ať už to je cokoli. Stejně tak věděl, že po smrti se už nikdy nesetká s těmi několika málo lidmi, které miluje. A pokud se s nimi setká, určitě ne ve formě a způsobem, který si dokáže byť i jen představit.

Neexistuje nic takového jako být mrtvý, protože se smrtí není spojeno žádné bytí. Jeho úzkost byla o to větší, když si uvědomil, kolik z lidí, které důvěrně znal, již odešlo a jak málo toho po nich zůstalo, ať už to byly za svého života sebevětší persony. Zbylo po nich jen málo vzpomínek v myslích lidí, kteří je přežili. Sám se děsil, jak on sám brzy zapomínal na lidi, kteří mu byli dříve tak blízcí a byli nepostradatelnou součástí jeho života. Nyní byli pouze vzpomínkou. A někdy ani to ne.

Nejsmutnějším důkazem byly portréty dávno zemřelých lidí, které se objevovaly na aukcích obrazů. Portrétovaní byli za svého života zcela jistě důležitými osobnostmi, které stály za zvěčnění. O tyto obrazy ale dnes nikdo neprojevoval sebemenší zájem. Nikdo dokonce ani nevěděl, jak se ti lidé jmenovali, jaké byly jejich osudy, jaký byl jejich život.

Všednost a banalita našich existencí nás vedou k domněnce, že naše bytí je něčím samozřejmým, a přitom je naše přítomnost ve vesmíru něco tak neuvěřitelného, že ji vlastně dosud nikdo nepochopil. Stejně tak ji nechápal ani Artur.

Každý pracovní den chodil ráno do své kanceláře v Celetné ulici naproti budově patřící Univerzitě Karlově a za ta dvě desetiletí už téměř s jistotou věděl, koho a kdy na své trase potká. Dům U Zlatého jelena, kde se nacházela jeho kancelář, pocházel ze 14. století a možná i z doby dřívější, i když měl částečně barokní a částečně klasicistní podobu. V přízemí se nacházel obchod s turistickými cetkami, ale od prvního patra byl svět domu od světa turistů oddělen neviditelnou závorou. Přestože měl Artur ke své práci občas nechuť, pobyt v prostředí toho domu mu přinášel uspokojení.

Přes představy milionů turistů je Praha po většinu roku zamračené město. Tuto zamračenost podtrhovaly výrazy lidí, které Riegerbaum pravidelně po cestě Melantrichovou a Celetnou ulicí v době před svými úředními hodinami potkával. Byli zahaleni do kokonu své zloby, nepřátelství, nespokojenosti se svými životy a dalších frustrací. Hlavy jako by měli zaražené do těla a s nepřítomným výrazem kráčeli bůhvíjakým směrem a za bůhvíjakým účelem.

Zajímavé bylo, že ačkoli mnohé z nich podle vidění znal takřka důvěrně, nikdo mu nikdy neodpověděl na pozdrav, a i když musel být známý i on jim, dívali se buď stranou, nebo s podivně nepřítomným výrazem a s očima upřenýma někam skrze jeho tvář, která se zřejmě v takových okamžicích stávala průhlednou. Artur sám se v takových situacích průhledným cítil. Průhledným, neviditelným, každopádně ostatním zcela lhostejný.

Výjimkou byl sympaticky vyhlížející chlapík, kterého Artur většinou potkával ve chvíli, kdy bral za velkou kovovou kliku těžkých vrat filozofické fakulty a vcházel do nich s výrazem, že k této instituci neodmyslitelně patří. Vždy se na Artura krátce podíval, kývl sotva znatelně hlavou a malinko pohnul rty.

Ráno vstupovala do té budovy celá řada lidí, zejména studentů, kteří se měnili s takovou frekvencí, že si je Artur zapamatovat nemohl. Ten muž byl ale něčím výjimečný a nebylo to pouze oním nezřetelným pokývnutím hlavy. Artur měl i přesto vážné pochybnosti, zda skutečně ví, že dennodenně potkává svého souseda, jehož kancelář sídlí v domě přes ulici.

Za těch více než dvacet let, kdy chodil Riegerbaum Celetnou ulicí do své advokátní kanceláře, zaznamenal všechny její proměny po devětaosmdesátém roce 20. století. Pamatoval si na skupinu kolumbijských hudebníků, kteří od rána do večera hlasitě vyhrávali stále stejné melodie, což ale nikomu nevadilo, protože se zdálo, že jejich hudba je oslavou nové doby, která nemá limity. Po nějaké době hudebníci zmizeli. Stejně jako pocit, že tahle doba nemá limity a že i Arturovy možnosti jsou vlastně bez hranic.

Zaznamenal i vznik několika restaurací zařízených barokovými židlemi, potaženými rudým mikroplyšem, a dalšími atributy plebejských představ o luxusu, v nichž se scházela v raných 90. letech rodící se vrstva skutečných nebo domnělých kapitalistů. Plebejský charakter českého národa, někdy zaměňovaný za demokratičnost, nacházel odraz i v užitných předmětech a ve vzhledu města. A smířil se s tím, že jeho ulice, včetně Celetné, zřejmě už neměnně získaly turistický vzhled se zaměřením na prodej více či méně vkusných suvenýrů.

Jako téměř každé pondělí vešel po deváté ráno Artur Riegerbaum do své kanceláře, kde na něj již čekala objednaná nová klientka. Přišla dřív, což byla známka, že Arturovy služby zoufale potřebuje. To ho trochu rozladilo, protože mu nedopřála ani okamžik na každodenní sžití s kancelářským prostředím.

Seděla na sedačce v předsálí kanceláře jako hromádka neštěstí. Byla mladší než Artur a podle oblečení se zdálo, že zažila život v luxusu, který ale očividně před nějakou dobou skončil. Byl to ale luxus vkusný a Artur doufal, že její vkus bude známkou střízlivého uvažování a hodnocení vlastní situace.

I její tvář byla trochu neupravená, i když bylo vidět, že dřív věnovala vizáži velkou pozornost. Nehty měla zničené, a to nejen tím, že o ně nepečovala, ale poškození bylo rovněž známkou její nervozity. Po několika úvodních frázích začala advokátovi vyprávět svůj příběh. Hned na začátku řekla, že se jedná o příběh velmi neobvyklý, a tudíž zcela jistě právně komplikovaný. Tak jako většina klientů i ona považovala komplikovanost právního hodnocení své situace za logický důsledek složitosti vlastního života.

Nebyla ani příliš hezká, ani příliš ošklivá. A kdyby z ní nesálalo neštěstí, působila by sympaticky. Takto spíše vzbuzovala soucit. Lidé mají tendenci se nešťastným lidem vyhýbat. Zřejmě z přesvědčení, že by se jejich neštěstí mohlo přenést i na ně. Artur se soucitem ke klientovi vést nikdy nenechal. Poznal už několikrát, že klienti, kterým projevil soucit, se mu „odvděčili“ tou nejhorší odplatou. A to si o lidech v problémech za léta své praxe nedělal už žádné velké iluze. Vzpomínky na minulý luxus naznačoval i ženin kostýmek, který pamatoval lepší časy. Nehty měla oprýskané, obočí neupravené. Prostě typická žena v nesnázích.

Artur ji uvedl do zasedací místnosti, kde se rozpačitě posadila a začala mluvit. Podle jejího vyprávění se jednalo o velký partnerský problém. Její manžel byl už jednou ženatý a měl z předchozího svazku dvě děti. Jeho první manželka byla nesnesitelná, ale neodešel od ní kvůli Arturově klientce. Když ji poznal, byl vztah dávno nefunkční. Jeho rozvod se ale táhl, i když v té době už žil s novou partnerkou. V téže době také Arturova klientka otěhotněla a porodila. Svatba se konala, až když byly dceři tři roky. Dva roky po svatbě se jim narodila další dcera.

To vše se odehrálo před patnácti lety. Teď si její manžel našel novou přítelkyni a požaduje po Arturově klientce, aby se odstěhovala. S tím, že dcery můžou zůstat s ním. Nepřipouští cesty zpět, stejně tak jako ona. Nedokáže mu odpustit zradu. Kdyby nepotkal novou přítelkyni, vše by bylo jako dřív.

Veškerý majetek, který za dobu soužití nabyli, je ale výlučně manželův. Dohodli se tak v minulosti, aby ho uchránili před jeho bývalou manželkou. Sama mu ho pomáhala před ní ukrývat a věnovala mu i peníze za prodej svého bytu, aby spolu mohli postavit rodinný dům. Ten byl ale z hlediska práva pouze manželův a ona tak po téměř dvaceti letech zřejmě odejde zcela s prázdnou.

Dcery se postavily na jeho stranu. Jsou ve věku, kdy už tolik matku nepotřebují, a on si je navíc umí kupovat. Vůči nim je štědrý, ale jí nechce dát nic. Artur se zamyslel nad tím, jak pošetilá je představa, že se manžel jeho klientky bude při současném rozchodu chovat jinak než při rozchodu prvním, při kterém mu rovněž pomáhala ukrývat majetek.

Vyprávění nové klientky s nezvyklým jménem Sonja bylo dlouhé, se spoustou odboček, které byly pro Riegerbauma nedůležité, ale nechtěl ji přerušovat ani korigovat. Věděl, že první rozhovor s advokátem má hlavně terapeutický účel. Věděl ale také, že v určitý okamžik musí terapii ukončit a nařídit tvrdou léčbu.

V tom byla praxe advokáta hodně podobná profesi psychologa. Na rozdíl od psychologů se ale Artur nesnažil spravit duši, nýbrž svět okolo ní. Většina událostí v životě je morálně neutrální. Například Sonjin příběh nebyl ani dobrý, ani špatný, ani žádoucí, ani nežádoucí, ani ctnostný, ani podlý.

Přesto byla situace, do níž se dostala, z jejího pohledu nespravedlivá. Byla narušena geometrická proporcionalita, která předtím panovala, a Sonja se domáhala odplaty, která měla nastolit předchozí rovnováhu. Problém spočíval v tom, že její rovnováha byla nerovnováhou jejího manžela a jeho nové partnerky.

Podobných příběhů slyšel Artur už desítky, ne-li stovky. Každý klient byl však přesvědčen, že jeho příběh je neobvyklý a právně mimořádně komplikovaný. Většinou se ale jednalo o drobné varianty stejných událostí. Jak to tak vypadalo, lidských osudů bylo méně než lidí samotných. Tyto osudy si zřejmě lidé nosili v sobě a pouze si vybírali z nabídky, kterou jim někdo předem připravil.

Artur seznámil Sonju se svou strategií a ta, trochu uklidněná, se začala chystat k odchodu. Její situace nebyla dobrá, ale nebyla ani beznadějná. Svůj příběh vyprávěla určitě bezpočtukrát kamarádům a známým. Zajisté ho mnohokrát přeříkala i sama sobě, hledajíc viníka celé situace. Zřejmě to ale bylo poprvé, kdy se dozvěděla, jak na tom opravdu je. Když vycházela ze dveří, otočila se: „Už jste měl někdy takový případ? Mám nějakou šanci na výhru?“

„Ano, není to zas tak neobvyklé, jak se vám možná zdá. A nějaká šance je vždy,“ trochu nuceně se usmál Artur. Nebral to ani jako urážku, protože Sonja byla zcela jistě přesvědčena, že její životní příběh je unikátní, a tudíž je unikátní i právní situace, kterou měl Artur řešit. I kdyby viděla desítky jeho spisů, které obsahovaly příběhy navlas podobné jejímu, stejně by nevěřila. Uvědomování sama sebe jako unikátní bytosti je koneckonců podstatou člověka.

První schůzku toho dne měl relativně úspěšně za sebou, a proto se pustil do listování ve spisu, který se týkal soudního jednání nařízeného na druhý den. Za ta léta, co se živil advokacií, si už zvykl, že život jeho klientů, který s nimi tu delší, tu kratší dobu sdílí, je jeden velký konflikt. Konflikt, jenž má někdy podobu dramatu, jindy frašky.

Lidé vyhledávali jeho služby až tehdy, když se jejich život nějak zadrhl. Bohužel, nikdy neměl agendu, jež by nebyla spojena s konfliktem, a občas záviděl kolegům, kteří měli kariéru založenou na sepisování kupních smluv a sestavování právních stanovisek. Život bez konfliktů jiných, jemu často neznámých lidí byl jeho ideál. Z jeho spisů se ale často valilo tolik špíny, že by mohly sloužit jako malé koncentráty zla. Jejich bílá barva byla zcela neadekvátní obsahu. Největším nebezpečím pro jeho klienty nebyly nepřátelské přírodní síly, ale lidé kolem nich.

Arturovi klienti a jejich protivníci byli lidé poctiví i nemravní, stateční i zbabělí, zajímaví, inspirativní a chytří, ale i zcela zbyteční hňupové, lidé šťastní i zoufalí, střízliví i pomatení. Málokdo z nich však byl úplně špatný a Artur si ke každému z nich našel vztah. Neznamenalo to ovšem, že by se s nimi ztotožnil, souhlasil s nimi nebo je omlouval. Neznamenalo to ale ani, že by je soudil nebo zatracoval, když provedli něco, co zakazoval zákon i společenské mínění. Nejvíce odpovídalo realitě, že je chápal, i když se chovali často sebehloupěji. Někdy je možná ani nechápal, ale snažil se najít pro ně pochopení.

Naučil se žít s tím, že většinu času tráví řešením problémů někoho jiného. Zvykl si, že se od něj očekávalo, že vymaže důsledky předchozích pochybení a selhání jiných. Podstatou člověka totiž není přijmout zodpovědnost za své chyby, ale najít viníka. Nejlépe viníka vnějšího. Smířil se s tím, že lidé, s nimiž se stýkal, na něj přenášeli svůj stres a vztek a ze svých vlastních omylů vinili právě jeho. I to bylo vlastně pokračováním terapie, protože pokud někdo obrátil svůj vztek vůči sobě, většinou to mělo tragické následky.

Téměř všichni laici mají velmi pomýlenou představu o právu. Jednak ji ztotožňují se svou ideou o morálce, aniž si uvědomují, že jejich morálka je často velmi nemorální. Lidé s nejvzletnějšími proslovy o morálce jsou schopni páchat ty nejprotiprávnější činy.

Dále se domnívají, že právo upravuje téměř všechny aspekty lidského života, a ono je přitom jen velmi neúplnou soustavou norem. Mnohdy je velmi obtížné život do těchto kusých pravidel nějak napěchovat. Tuto realitu ale odmítají akceptovat a považují ji za nedostatek práva a selhání celého právního systému.

Artur se vycvičil v umění žít ve světě neustálých neshod a veškerý svůj pracovní čas trávit a veškeré své úsilí věnovat sporům jiných lidí, které mu často přišly hloupé nebo malicherné. Již dávno si uvědomoval rozpor mezi ideály, s nimiž vstupoval do profese, a realitou spočívající v často netvůrčí práci, kterou musel vykonávat. Ale nebylo cesty zpět. Nic jiného neuměl a práce mu přinášela životní standard, jehož se nechtěl vzdát. Věděl, že nedostatek by narušil jeho způsob života a učinil by ho nešťastným. Paradoxně ho však ani relativní dostatek šťastným nečinil.

A tak běžel ve své zdánlivé rozmanitosti, ale faktické jednotvárnosti jeho čas, aniž se ukázalo jakékoli znamení, zda má jeho snažení nějaký význam a smysl, nebo zda se jedná pouze o práci na udržování zrezivělého stroje společnosti a jeho občasné úspěchy, které mu přinášely uspokojení, jsou pouze pomníčky jeho marnivosti, které se rozpadají tak rychle jako klientovo uznání.

Arturův život byl jako pohyb robota nastaveného na režim autopilota. Vykonával automaticky úkony, které od něj lidé požadovali. Nebo si myslel, že je od něj požadují, ale jejich pravý význam neznal. Ze žádného náznaku nevyplývalo, že by se na tom do jeho konce mělo něco změnit.

To všechno přispívalo k Arturově osamělosti. Psychické i fyzické. Lidé se často bojí být sami, protože se sami se sebou nudí nebo se sebe bojí. Potřebují se o někoho opírat, protože když tuto oporu nemají, upadnou. Artur byl rád sám už od dětství. Samota mu nevadila, vlastně byla jeho nejlepší společnicí. A jak stárl, jeho potřeba samoty byla stále větší a větší. Nejspokojenější byl, když upadal do náručí Hypna a jeho syna Morfea.

II.

Artur se probudil okolo čtvrté hodiny ranní, protože tak jako vždy před důležitým či obtížným soudním jednáním nemohl spát. Hlavou mu létaly myšlenky a obrazy hlavního líčení, které začne v devět ráno v budově soudu ve Spálené ulici. Případ se týkal vraždy. Jednalo se o teprve čtvrtou vraždu v Arturově dlouhé advokátní kariéře. Ačkoli žijí lidé v představě, že vraždy jsou na denním pořádku, byly velmi výjimečné a advokáti se k obhajobě v těchto věcech dostávali zřídkakdy.

Předseda senátu nařídil na poslední den hlavního líčení přednes závěrečných řečí a naplánoval i vynesení rozsudku. Artur věděl, že výsledek nemůže být pro jeho klientku dobrý. Pochyboval také, zda může být dobrý pro nastolení spravedlnosti a rovnováhy panující před vraždou.

Představa, že advokát může zcela zvrátit výsledek soudního řízení, je většinou naivní. V některých kauzách jsou prostě špatně rozdány karty a nejde s nimi udělat téměř nic. A je celkem jedno, zda si klient ty karty vybral sám nebo mu je vnutil někdo jiný či je jen náhodně zamíchal osud. Tušil, že to bude případ i této kauzy.

Jeho klientka Helena napadla ve značném stadiu opilosti svého manžela. Pětkrát ho bodla kuchyňským nožem do hrudníku, břicha a ruky. Čtyři z pěti ran dopadly až tehdy, kdy manžel ležel na zemi. Jednalo se o rány celkem hluboké a na Heleninu konstituci vedené značnou silou.

Artur založil obhajobu na tvrzení, že její útok byl ve skutečnosti obranou proti napadení manžela, vyprovokovanému tím, že po něm hodila plastovou misku. Malé příčiny často mívají tragické následky.

Přihlouplé a opilecké hození miskou odstartovalo sled událostí, které měly za následek smrt. Jakkoli to znělo neuvěřitelně, během několika málo okamžiků způsobilo sotva postřehnutelné naražení misky do lidského těla smrt. Miska byla neporušená, život člověka nenávratně ztracen.

Bodná rána do manželova hrudníku zasáhla podklíčkovou žílu a plíci, rána do břicha prorazila okruží tenkého střeva. V důsledku bodných ran do hrudníku manžel na místě zemřel. Netrvalo to ani příliš dlouho. Ještě předtím stačil udeřit manželku do temene, čímž jí způsobil lehké poranění. Nebylo zcela jisté, zda udeřil před bodnutím, nebo až po něm. Ačkoli na to Artur v průběhu obhajoby kladl důraz, věděl, že je to vlastně jedno.

Partnerské roztržky mezi Helenou a jejím manželem byly na denním pořádku. Panoval mezi nimi neurovnaný, problematický a konfliktní vztah. Bůhví, co bylo jeho příčinou, ale manželské pohodě určitě nepřispívala ani jejich téměř neustálá opilost. Opilost byla doprovázena nižším intelektem, který ale mohl být důsledkem neustálého pití alkoholu. Pod jeho vlivem se často hádali a napadali, i když k útokům docházelo častěji ze strany zavražděného manžela. Nezřídka ale i ze strany Heleny, která manžela bodla nožem už v minulosti. Předchozí bodnutí se však nikdy pořádně nevyšetřilo, protože roztržka mezi manželi byla zažehnána.

Nejednalo se ovšem o typické asociály. Oba chodili příležitostně do zaměstnání, měli byt a slušné rodinné zázemí. Helenini rodiče byli dokonce velmi dobře situovaní a z jejího života upřímně nešťastní. Smrti jejího manžela nelitovali. Artur je dokonce podezíral, že ji berou jako možný nový začátek života zbloudilé dcery.

Charakter roztržky osudného dne nijak nevybočoval z rázu konfliktů předchozích. Helena po slovní rozepři hodila po manželovi misku a ten ji udeřil do hlavy, aniž jí způsobil jakékoli vážnější zranění. Jak Artur tvrdil, tento úder vyvolal její útok. Útok zcela zjevně nepřiměřený předchozímu útoku manžela, který ženě žádné významné zranění nezpůsobil a po krátkém čase ustal. Kdo ale ví, co se jí honilo hlavou. Manžel ji mnohokrát zbil. Možná se domnívala, že bití přijde i tentokrát.

Helenino jednání vyvolala kombinace jejích osobnostních rysů, vzteku a vlivu alkoholu. Ovšem Helena nebyla pouhou pasivní obětí domácího násilí. V opilosti bývala agresivní, obvykle iniciovala roztržky s manželem a byla schopna na něj i fyzicky zaútočit. Těžko říct, v čem tkvěla příčina. Chování manžela k ní mohlo být spouštěčem. Možná ale měla v sobě stejnou agresi jako on. Přitom než manžela poznala, téměř abstinovala a vedla to, co společnost označuje jako řádný život. Byla bezproblémová a nikdo by nečekal, že v jejím životě nastane tak dramatická událost. Její život se tragickým způsobem zadrhl. Život jejího manžela se zadrhl ještě tragičtěji.

Nicméně hned po činu zavolala policii a ta ji zastihla téměř literárně s rukama plnýma krve. K dokonalému obrazu vraždy chyběl snad jen nůž, který by držela nad mrtvolou. Takto se objevily její fotky na titulní straně bulvárního deníku. Sama byla z toho, co udělala, v šoku.

Soud ji bez dlouhého váhání poslal do vazby. Obava z vysokého trestu by mohla i takto sociálně vykolejenou osobu zlákat k útěku. Vzhledem k jednoduchosti případu neuplynulo od osudného dne do začátku hlavního líčení, které trvalo pouhých pět dní, ani šest měsíců. Z hlediska práva jednoduchá kauza. Z hlediska životů hlavních aktérů kauza zcela zásadní.

Artur vstoupil do soudní budovy půl hodiny před devátou, položil aktovku se spisem a tašku s talárem na pás s rentgenem a vystoupal do třetího patra, kde se mělo odehrávat finále hlavního líčení. Finále, v němž Helena prohraje. Smutným paradoxem těchto případů bylo, že nikdo nevyhraje. Její mrtvý manžel už zadostiučinění nepocítí. Vzhledem k jeho asociálnímu charakteru nebude uspokojena ani společnost, které je jeho osud lhostejný.

Soudní budova byla rozsáhlým pětikřídlým objektem v monumentálním stylu německo-francouzské neorenesance a dříve sloužila jako radnice Nového Města. Na trestní soud byla přestavěna až v důsledku josefovských reforem. Přistavěním pater a příček zmizely velké jednací sály. Průčelí dostalo klasicistní fasádu, duch budovy ale zůstával stejný. Artur do ní i po téměř třiceti letech vstupoval se stísněnými pocity.

V budově, respektive v její věži, byla i vězeňská kaple. Jednalo se o budovu, v níž se konal proces s legendárním loupežníkem Václavem Babinským a mnohé další. Po vzniku republiky vrchol osadili místo rakouské orlice dvouocasým lvem. Lev přežil změnu politických režimů zřejmě proto, že nebyl z ulice příliš vidět. Naproti stála budova, v níž z hlediska historie relativně nedávno sídlilo proslulé řeznictví s jídelnou, v níž podávali ta nejnezdravější jídla, která si člověk dokáže představit. Do dnešní doby by se ale už nehodilo, takže ho nahradila prodejna sportovních potřeb.

Artur čekal na chodbě a pozoroval holuby, kteří se snažili usednout na vnější parapety, což jim znemožňovaly dlouhé a ostré drátěné trny. Marnost jejich snažení tak trochu odrážela marnost snažení Arturova, ale ještě hůř – marnost Helenina osudu. Zajímavé bylo, že to holubi stejně nevzdávali, i když i oni přes svoji omezenou mozkovou kapacitu museli pochopit, že na parapet nikdy nedosednou.

Konec ukázky

Table of Contents

I.

II.