© Olga Krumlovská, 2021

ISBN 978-80-242-7108-8

Setkání s tajemnem

Tato publikace navazuje na knihu Duchařské příběhy, která byla zaměřena pouze na zážitky s astrálními bytostmi. Název Setkání s tajemnem znamená, že okruh příběhů bude mnohem širší, dočtete se také o zázračném uzdravení, věštbách, které se naplnily, o zážitcích z minulých životů, snech, mocných amuletech, nebezpečné síle woodoo či dokonce o mimozemšťanech. Příběhy v knize nejsou pouze z mého života, inspirovala jsem se též vyprávěním přátel a známých.

Pro mě jsou velkou inspirací besedy, které pravidelně pořádám právě pod názvem Setkání s tajemnem. Díky setkání mnoha spřízněných a podobně naladěných duší se mi poté stávají zvlášť zajímavé příhody, o kterých bych už mohla napsat samostatnou knihu. Beseda, ať už se pořádá kdekoliv, nikdy nezklame a přinese mi další zajímavé zážitky se světem zázraků a věcí mezi nebem a zemí. Musím vzpomenout například besedu v Klášterci nad Ohří. Když opominu můj pozdní příjezd, kdy se mi porouchalo auto u malého pomníčku nějakého nešťastníka, který na místě zahynul, zážitek to byl pro mě zajímavý. Potemnělý sál, na každém stole zapálená svíce, a já z nasvíceného pódia viděla z lidí jen obrysy. Připadala jsem si jako na hřbitově na dušičky. Asi po hodině se do ticha v sále ozval pláč malého dítěte, kterého vzala maminka na besedu s sebou. Hned vzápětí se začaly pomalu otevírat oboje dveře do sálu. Diváci se dívali na mě, ti neviděli to, co já. Naštěstí! Dveře se tiše otevřely dokořán a za nimi nikdo. Tedy nikdo živý. Jen stíny, které se tiše vkrádaly do sálu. „Duchové,“ blesklo mi hlavou. „Přišli si mě poslechnout?“ Paní s plačícím dítětem vyběhla na chodbu a dveře za sebou zavřela. Děti nepodceňujte! Jsou na tyto věci mnohem vnímavějším, což se právě ukázalo. To dítě cítilo, kdo přichází. Druhé dveře zavřel jakýsi divák, co seděl nejblíže.

Vážila jsem každé své slovo jako nikdy, protože přišli hodně nároční posluchači. Bylo zajímavé sledovat lidi u stolů. Až do té doby seděli klidně, poslouchali mě a nehýbali se, nyní se začali různě ošívat. Neuvědomovali si proč, ale jejich aura dobře vnímala tu energii astrálních bytostí kolem. Musím říct, že to byla jedna z nejnáročnějších besed, kterou jsem kdy absolvovala. V hotelu jsem pak usnula skutečně jako to dřevo a spala jako špalek. Jestli za mnou duchové přišli až tam, filozofické diskuse se mnou se nedočkali.

Další pro mě velice zajímavá a nevšední zkušenost se týká besedy v Protivíně. Kdykoliv projíždím trasu mezi Pískem a Čimelicemi, musím si na tuto příhodu vzpomenout. Vždycky kroutím hlavou a nemohu uvěřit tomu, co jsem ten den viděla a slyšela. Stalo se to druhý den po besedě, zdržela jsem se v Protivíně do odpoledních hodin a poměrně pozdě vyrazila do Prahy. Nějaký malý hlásek mi špitl v hlavě, že bych měla nabrat trochu benzinu hned v Písku, ale já byla šetřivá! Na benzin jen startuji, pak se mi auto samo přepne na plyn. Ten jsem si mínila koupit až při silnici za Pískem. Jenže jedu a koukám – ta benzinka, se kterou jsem počítala, nikde! Vždyť tu vždycky stávala! Nebo jsem se spletla? Úpěla jsem hrůzou, protože mi bylo jasné, že co nevidět vyjedu všechen zbylý benzin a zůstanu stát mezi poli a lesy. Pozdě jsem si spílala, že jsem chtěla chamtivě ušetřit pár korun! Začalo se stmívat, přicházel onen pověstný čas mezi psem a vlkem…

Když jsem za volantem nervózní, musím si vypnout rádio, musím mít naprosté ticho. Vypnula jsem hudbu a jela. Dlouho. „To není možný,“ říkala jsem si, „to auto už nemůže mít palivo! Jak to, že pořád jedu?“ Přede mnou se objevilo táhlé stoupání. „To nedám!“ Bylo mi jasné, že zůstanu stát uprostřed kopce, jak se auto nakloní. Jenže ono jelo pořád. Tiše, tak tiché nikdy nebylo. Najednou jsem uviděla vpravo v poli velký billboard a na něm hlavu charismatického muže s pronikavým pohledem a ostrými rysy a nad ním velký nápis „Bar Nosferatu“. V zoufalství největším jsem vykřikla: „Nosferatu, pomoz!“ Nebudete tomu věřit – v tu chvíli se u mého ucha ozval tichý hluboký hlas: „Já vím!“ Lekla jsem se strašně! Podívala jsem se do zpětného zrcadla, tam jsem samozřejmě nikoho neviděla, jenže mi došlo, že upíři se v zrcadle neodráží. S hlavou mezi rameny a hrůzou v duši jsem svírala křečovitě volat a jela dál.

Přede mnou vpravo, hned vedle vozovky, se zjevilo stavení, taková obří hrobka, a kolem něj postávali mladí lidé, všichni v černém. Byli zvláštní, bledé obličeje, dramatický výraz. Mlčeli a upřeně se dívali na moje auto. Projela jsem kolem nich a už se blížila k Čimelicím. „Tady musí být někde pumpa!“ říkala jsem si. „Dál už jet nemůžu! Případně zastavím u posledního domu a půjdu někam s kanystrem!“ Projela jsem městečkem a najednou, úplně na konci, malá benzinka! Zahnula jsem k ní a v tom škyt! Auto zůstalo stát asi metr od konce hadice. U vedlejšího stojanu stál muž u škodovky. Vyskočila jsem a povídám mu: „Můžete mi, prosím, to auto postrčit? Došel mi benzin!“ Pán se na mě podíval s údivem: „No to jste měla velké štěstí!“ Mě do toho kopečka a k benzince tehdy snad dotlačily oči těch mladých v černém, co se na mě tak upřeně a nehnutě celou tu mou skomírající jízdu dívaly. Jinak si to neumím vysvětlit. Tolikrát jsem po této příhodě projížděla kolem a říkala si, kde ten bar je? Byl tam někdy? Dokonce jsem si ten prostor, kde stál, i prošla pěšky. Ptala jsem se lidí. Tvrdili, že tam nic takového nikdy nebylo, že jsem si to asi spletla s jiným místem.

Jenže tím moje podivná cesta z Protivína do Prahy neskončila. Tma přišla rychle a spolu s ní déšť. Lilo jako z konve. „Já nedojedu domů!“ Úpěla jsem za volantem. Řídit v noci mi nedělá dobře, ani když je sucho, natož v dešti a ještě místy, která neznám. Byla jsem hodně vyčerpaná, když se najednou ze tmy zleva, z nějaké odbočky, široko daleko nebylo jediné stavení, přiřítilo červené auto. Najelo přede mě a já se chytla jeho zadních světel. Rudých jako oči šelmy. Auto se drželo stále ve stejné vzdálenosti ode mě tak, abych si nepřečetla jeho espézetku, ale abych mu stačila. Když se objevila první světla Prahy, auto odbočilo na Lipence a zmizelo. Vedlo mě celou tu trasu, plnou černočerné tmy, větru a prudkého deště až na okraj Prahy. Když jsem zdárně a ve zdraví zaparkovala před domem a vypnula motor, nebyla jsem schopná dlouho vystoupit. „To byla jízda!“ zhodnotila jsem nakonec akci, zamkla vůz a šla do kavárny Fantazie, kde jsem mívala léta rezervovaný svůj pracovní stůl, kdybych náhodou přišla psát. A tam jsem si dala zasloužené víno na uklidnění.

V takovém podobném duchu zažívám své besedy pravidelně, jednou určitě nastane chvíle, abych věnovala knihu výhradně jim.

Přeji vám příjemné čtení a možná i trochu inspirace k setkáním s tajemnem kolem nás.

Autorka

Vlk

Můj táta byl svérázný člověk a – jak jinak – svou jedinou dceru miloval. Jsem mu podobná ve všem. Nějaký čas po tátově smrti se nic nedělo a už jsem začínala být nesvá. Pak to ale najednou přišlo. Sen, ve kterém jsem utíkala před nepřáteli. Byla zima a já nabrala směr do hor. Nepřátelé mi byli v patách. Najednou se ve snu setmělo. Chtě nechtě jsem sledovala, jak mě nepřátelé dohánějí, šplhala jsem po zledovatělých kamenech a začalo mi být úzko. Najednou se vedle mne objevil velký vlk a vedl mne po cestičkách vzhůru. Nepřátelé zůstali daleko za námi, a tam nahoře, kam mě vlk zavedl, bylo nádherně. Slunce, ze třpytícího se sněhu vykukovaly sněženky a kolem byly cítit volnost a svoboda.

Ten obrovský vlk stál vedle mne a dýchal mi do tváře. Byl tak krásný a živý. Pohladila jsem ho po hustém kožichu a zahlédla výraz v jeho očích. Dívaly se na mě oči mého táty. Když jsem se probudila, musela jsem se smát. Ten sen mne neuvěřitelně potěšil. O několik týdnů později jsme s přítelem vyklízeli byt po tátovi. První, co mne zarazilo, byla zbrusu nová padesátikorunová mince, která ležela na poličce u bytových dveří. Tyhle nové mince můj táta ukládal do hrnečku v kuchyni pro svého vnuka, mého syna. Bylo to jako pozdrav ze záhrobí. To jsem ale nevěděla, jaké překvapení mě čeká dál. Moje maminka, která zemřela dávno před tátou, měla malou stříbrnou sošku vlka. Záhadně se ztratila, nikdy jsme ji nenašli a podezřívali jednoho příbuzného, že si ji odnesl.

Když jsem vešla do obýváku a zahleděla se na polici, kde měl táta vystavené fotky mojí maminky, soška tam stála. K tátovi jsem chodívala a vím, že za jeho života tam nebyla, všimla bych si jí okamžitě. Největší překvapení ale čekalo v kuchyni. Můj přítel ukázal na nerezové hrnce s tím, že bychom si je mohli vzít, protože ty naše smaltované už dosluhují. Vaříme na indukci, tak jsem bezradně pokrčila rameny, že nevím, zda obsahují ve dně železo. Najednou vidíme, že na kuchyňské lince leží magnet, jako by tam čekal. Přítel jej vzal a přiložil ke dnu jednoho z hrnců. Ozvalo se cvak, magnet se přilepil. Hrnce jsme vzali domů. Doma jsem chtěla hrnce nastrkat do myčky, ale něco mě nabádalo, abych je vyzkoušela. Spustila jsem indukční sporák. Nic. Žádná reakce. Přítel vzal magnet, kterým zkoušel hrnec u mého táty doma, a přiložil ho ke dnu. Magnet se zřítil k zemi. Začali jsme se smát.

Můj táta byl technický typ a tohle byl jeho typický smysl pro humor. Ten magnet tam musel držet on sám jako duch, jinak se to vyložit nedalo. Uznal to i můj přítel. Ovšem, kde a jak a odkud dokázal táta vrátit na polici dávno ztracenou sošku, to přesahuje veškeré naše chápání. Táta nikdy za svého života nevěřil na podobné věci, jako je posmrtný život. Co nešlo změřit, zvážit a spočítat, neexistovalo. Možná až po smrti pochopil, že to je jinak, a přišel mi to oznámit.

Pátek třináctého

Sny mívám často a jsou většinou krásné. Miluji, když ráno nemusím brzy vstávat, něco krásného se mi zdá a já se pak povaluji v posteli a dosnívám svůj sen. Je to taková moje terapie, jsem snílek a ráda si hovím ve svých představách. Asi mám podvědomí beznadějného optimisty, protože mě nikdy žádné horory ve spánku nepronásledovaly. Až před dvěma lety. Ve snu jsem běžela na nádraží. Nebylo žádné konkrétní, nikdy jsem na takovém místě nebyla. Proběhla jsem nádražní halou na peron a viděla už jen poslední vagon, jak se nenávratně vzdaluje. Co budu dělat? Byl to poslední spoj, další pojede až zítra. Loudavým krokem jsem se vracela do města. Budu muset někde přespat. Do kapsy jsem měla hluboko, minula smutně několik hotelů, až jsem objevila v zastrčené ulici malý pension. Nesměle jsem zazvonila. Otevřela mi stará podivná stařena, ne nepodobná čarodějnici z perníkové chaloupky. Byla ochotná mě ubytovat za podezřele nízkou cenu s tím, že to bude pokojík podkrovní a já si s ní za to zahraju šachy. Moc tuto hru neumím, ale aspoň bude mít stařena radost, že vyhrává, říkala jsem si.

Seděla jsem na terase, která sousedila s obří skalkou. Babka si tam pěstovala podivné rostliny. Jak jsem si je prohlížela, najednou se mi otřelo cosi o nohu. Kočka! Napadlo mě. Podívám se dolů a krve by se ve mně nedořezal. Byl to obří chlupatý pavouk. Než jsem se nadála, vyšplhal po mně a usadil se mi na rameni. „To je moje Matylda,“ zaskřehotala babka za mými zády a položila na stolek šachovnici. Seděla jsem proti ní a nemohla se soustředit na hru, protože mi na klíně seděla tarantule a chtěla hladit. S pocitem neskonalé hrůzy jsem se probudila, vyskočila z postele a běžela pro snář. Několik dní jsem žila v děsu a hrůze. Ve všech snářích jsem nacházela o pavoucích jen to nejhorší. Až přišla vnučka Adélka. Na internetu našla, že pavouk, pokud je světlý, může znamenat nebezpečí promarnění nějaké příležitosti. „Bude pátek třináctého, asi si máš koupit los. Říkala jsi přece vždycky, že je pátek třináctého pro tebe šťastný den,“ smála se vnučka. Měla pravdu, ty nejúžasnější věci v životě se mi skutečně staly v pátek třináctého.

Byl večer pátek třináctého a já venčila našeho psa. Procházela jsem s ním kolem pošty a hlavou mi proběhla slova Adélky. Tak já si ten los teda koupím! řekla jsem si nakonec. Těch pár korun obětuju. Aspoň bude nějaká legrace! A tak jsem si koupila los. První, co se mi namanul, nevybírala jsem. Nechala jsem ho doma, až přijdou o víkendu mladí a vnučka ho setře. Jaké ale bylo překvapení nás všech, když se na losu objevila docela příjemná částka. Žádné miliony to nebyly, ale udělaly jsme si s vnučkou hezkou dovolenou u moře a ještě mi nějaká ta tisícovka zůstala. Nakonec neměl pravdu ani jeden snář, ale moje vnučka Adélka, která byla nejspíš momentálně osvícená nějakou zvláštní intuicí, protože jinak žádné věštecké schopnosti nemá.

Poklad

Nikdy jsem nevěřila na nějaké tajemné síly, poklady a světélka, která na ně ukazují. Náš domek na vsi jsme si pořídili na stará kolena, aby měli naši vnuci kam jezdit a jednou měli krásné vzpomínky na babičku a dědečka. Hned jak to bylo možné, jsme šli do důchodu a do domku se nastěhovali. S nadšením jsme se vrhli na zahrádku a chování různého domácího zvířectva. Náš domek je hodně starý a potřeboval velké opravy. Nám ale stačily dvě místnosti v přízemí a synové se pustili postupně do oprav podkroví, kde plánovali udělat další dva pokoje pro návštěvy. Ten zvláštní příběh, co se nám s dědou stal, je starý už deset let. Dodnes si říkáme, jestli to byla pravda nebo jsme byli oba pod vlivem nějaké společné halucinace.

Byl Velký pátek a my se těšili, jak k nám přijedou děti s vnuky na Velikonoce a co všechno pro ně přichystáme. Manžel klepl dva králíky a já pekla beránka a barvila vajíčka. Také jsme připravili dětem na zahradě hru, takové hledání pokladu, aby měly radost. Večer jsme usedli s dědou k televizi a říkali si, jak se těšíme. Bylo po půlnoci, když jsme ulehli. A najednou, kolem půl jedné, se ozvalo z kurníků vyplašené kdákání našich slepic. „Liška!“ vyskočil děda z postele a já běžela za ním. Chytl v předsíni lopatu a já u kamen pohrabáč. Vyběhli jsme ven, ale nerozsvítili světlo, abychom tu mrchu nevyplašili. Byla krásná noc, měsíc byl dva dny po úplňku, tak nádherně osvětloval okolí. Plížili jsme se ke kurníku, kde se slepice vyděšeně ozývaly.

Najednou se manžel natáhl jak dlouhý, tak široký. Zaklel na půl vesnice, že jsem tam prý nechala něco povalovat. Koukáme, co se to na zemi leskne všude kolem, a naprosto zřetelně jsme oba viděli zlaťáky. Velké zlaté mince. Bylo jich kolem plno. Vzala jsem jednu do ruky, a v tom se ozvalo zasyčení. Ochrnuli jsme s dědou hrůzou. V trávě vedle manžela se vztyčil had. Byl obrovský! Couvala jsem k domu a děda se plazil za mnou, nemohli jsme od toho zjevení odtrhnout oči. Had nás sledoval až k domu. Zabouchli jsme za sebou dveře. „Co to bylo, proboha!“ ptali jsme se vyděšeně jeden druhého. To hada slepice cítily? Zírali jsme z okna do tmy snad hodinu, ale nic jsme už neviděli. Jen malé modré světélko poletovalo nad místem, kde jsme zlaťáky viděli. Od té doby číháme každý rok na Velký pátek, jestli se poklad zase neobjeví. Nic se ale už deset let nestalo.

Volání o pomoc

Ve svém bytě jsem prožila většinu svého života, nikdy se v něm nedělo nic nepřirozeného. Já jsem taky nikdy nevěřila na duchy ani zázraky, byla jsem vychovávána v době, která tomu nebyla nakloněna. Před třemi lety se ale začaly dít podivné věci. Začalo to koncem října, blížily se právě Dušičky. Ležela jsem v posteli a četla si knihu, když tu moje lampička začala blikat. Říkala jsem si, že mi odchází žárovka, a proto jsem druhý den jednu koupila. Celý večer byl klid. Přesně ale ve stejnou dobu jako předchozí den – ve 23.11 – se zase rozblikala. Trvalo to dobrých deset minut a pak přestala zase sama od sebe. Tu noc jsem se několikrát probudila s pocitem, že v ložnici někdo je. Rozsvítila jsem, nikoho jsem ale neviděla. Vstala jsem a šla se do kuchyně napít. Pocit, že tam se mnou někdo je, trval. Byla jsem z toho nesvá.

Konec ukázky

Table of Contents

Setkání s tajemnem

Vlk

Pátek třináctého

Poklad

Volání o pomoc