patitul

Bez příčiny

Ed James

Kalibr

Bez příčiny

Ed James

Přeložil Ivan Ryčovský

SENSELESS

Copyright © 2020 by Ed James

Translation © Ivan Ryčovský, 2021

ISBN 978-80-242-7170-5

Věnováno Kat

Den první

1

[Bob, 11:10]

Bob Rutherford o krok ustoupil a naposledy si prohlédl své dílo. Kdyby na břidlicové zídce místy nechyběl břečťan, nikdo by nedokázal říct, který úsek posledních pár hodin opravoval. Úhledně naskládané tenké destičky lemovaly trasu klikaté silnice, jež ubíhala směrem k vesnici.

Za ním zaburácel motor auta, které se úzkou silničkou řítilo až příliš rychle.

Bob se přitiskl břichem ke své dodávce. Tmavé SUV prosvištělo kolem v oblacích zvířeného listí a dieselových zplodin a zmizelo za zatáčkou pod baldachýnem stromů.

Minul mě o centimetry!

Blbec.

Bob skočil za volant a otočil klíčkem zapalování. Motor se s koktáním probudil a Bob se rozjel. Z palubní desky se ozvalo vyzvánění telefonu.

„Už jedeš konečně domů?“ zaburácel z reproduktoru hlas jeho Shirley.

Bob právě pomalu projížděl zatáčkou a ztlumil hlasitost. „Musím přece vyplnit daňový přiznání, ne? Mám děsnej hlad. Nechci se chlubit, ale udělal jsem kus skvělý práce.“ Po blbci v SUV nebylo ani vidu. Bob projel další zatáčkou: stromořadí tu bylo temnější a hustší a nepropouštělo dopolední slunce. Po obou stranách pokračovaly břidlicové zídky, vpravo přerušené příjezdem k Proudfootovic statku. Na pravé straně zahlédl stojící SUV. Vzápětí vystřelilo a vzdalovalo se od Boba takovou rychlostí, že nepřicházelo v úvahu, že by je mohl dohnat.

Zároveň uviděl na zemi ležet nějaký předmět; proti svěží zeleni vypadal téměř bílý.

Bob dupl na brzdu a strašlivě zařval. Hodilo ho to dopředu a pás se mu zaryl do žeber.

„Co se děje, Bobe?“

Bylo to ploché, nízké a leželo to na podušce z kopřiv téměř zcela ukryté za hustým keřem zasahujícím do silnice.

Tělo.

Lidské tělo.

„Bobe?“

„Shirley, myslím, že jsem zrovna zahlédl mrtvolu.“

V reproduktorech to zachrastilo, jak zalapala po dechu. „Volej policii!“

„Jo, jasně.“ Bob prudce přikývl, jako by ho mohla vidět, a probral se ze strnulosti. „Zavolám ti zpátky.“ Stiskl červené tlačítko, vyťukal na klávesnici 999, nespouštěl oči z nehybného předmětu a netrpělivě podupával, zatímco telefon zvonil a zvonil, až…

„Tísňová linka. S kým chcete spojit?“

„Policii, prosím.“ Bob prudce otevřel dvířka a vystoupil z dodávky. Nad silničkou šelestil lehký vánek a skrz šumící listí přinášel protivně sladkou vůni zimolezu.

Znovu pohlédl na tělo. Rozhodně to byla žena. Mladá. A nahá, jak ji pámbu stvořil…

„Policie, příjem,“ ozval se mužský hlas, vysoký a jasný jako letní den. „Na jaké adrese nebo v jaké lokalitě došlo k hlášené události?“

Bob sevřel mobil o něco pevněji a zůstal stát na místě. Rozhlédl se nahoru a dolů po silničce. „Neznám směrovací číslo ani mapový souřadnice, ale jsem hned za Minster Lovellem. Vesničkou poblíž Witney v Oxfordshiru. Na… na silnici, co vede do vesnice shora.“

„Vteřinku. Jak se jmenujete, pane?“

„Bob Rutherford.“ Pátral v obou směrech, zda neuvidí jiné auto, pozorně naslouchal a pak udělal další krok přes silnici.

„Haló, Bobe? Mohla by to být Leafield Road?“

„To by mohlo bejt. Hele, opravuju zídku u Maitlandových, těch starejch manželů. Bydlí pár stovek metrů za koncovou tabulí.“

„Výborně, máme vás.“ Znělo to, jako by se ten člověk usmíval. „A teď, Bobe – co se stalo?“

„Našel jsem dívčí tělo.“ Bob se na ni znovu podíval. Byla děsivě vyhublá. Povzdechl si. „Poslyšte, je samá kost a kůže. Myslím, že může bejt zdrogovaná.“

„Dýchá?“

„Člověče, pošlete sem někoho, ať to zjistí…“

Žena se převalila na bok.

„Kristepane!“ Bob uskočil zpět a tiskl se k dodávce.

Žena měla zavřené oči, ale hrudník se jí zvedal, jako by mělce dýchala.

„Ona žije!“

„Díky, Bobe. To je… to je dobře.“

Bob se přikrčil a s bušícím srdcem se k ní blížil. „Haló, holka, seš v pořádku?“

Žena nereagovala.

„Zmýlil jsem se. Řekl jsem spojovatelce, ať mě přepojí na policii. Musíte ale poslat sanitku, a fofrem.“

„Jedni i druzí jsou na cestě, Bobe.“

Dívka otevřela oči a otočila k němu hlavu: měla divoký a nepřítomný pohled. Možná v tom byly drogy, ale možná ne. Možná za tím bylo něco jiného.

„Všechno je oukej, zlato.“ Bob k ní natáhl volnou ruku a usmál se. „Já jsem Bob. Jak říkají tobě?“

Dívčinými prsty projel záškub, pak je sevřela kolem stonků plevele, v němž ležela, a zkroutila trsy kopřiv a šťovíku. Jako by se snažila vstát, ale neměla dost energie.

Bob udělal další krok a usmál se ještě víc zeširoka. „Hele, nic se neděje.“

„Pane, radil bych vám…“

Dívka začala mrkat, energicky a rychle. Pak zamžourala na Boba a vydala zasténání, hluboké a hlasité. Jako ta toulavá kočka, co si udělala doupě pod jejich terasou, když se paní ze zvířecího útulku snažila pochytat a ochočit její koťata.

Udělal další krok a žena zaječela.

2

[Corcoran, 11:55]

Vyšetřující seržant Aidan Corcoran na sedadle spolujezdce poposedl a snažil se zaujmout pohodlnou polohu, zatímco auto poskakovalo po venkovské cestě. Natáhl si nohu pod palubní desku. V pravé kyčli měl křeč, nijak nesnesitelnou, ale stejně…

Něco cvaklo a on si slabě povzdechl. Skoro si odfoukl úlevou.

Vyšetřující inspektorka Alana Thompsonová řídila služební volvo jako idiot, přes most doslova přeskákala a někde zespodu se ozval kovový skřípot. Kriketové hřiště i s parkovištěm se kolem nich jen mihlo, a když strhla volant, aby předjela cyklistu, vjela na travnatou krajnici. Listí smuteční vrby pohladilo čelní sklo.

Corcoran si řidičku změřil. „Nemohla byste zpomalit, paní inspektorko?“

„Nechte si tu paní, seržante. Už nejste u metropolitní policie.“ Thompsonová zabočila na další silnici, která vypadala jako ta pravá, ale v takovém zapadákově si člověk nemohl být jistý. Projeli vesničkou jako z pohlednice. Venkovská hospoda, změť kamenných domků, některé s doškovými střechami; pak zástavba pomalu řídla, což je pro střední Anglii typické, a vesnice postupně, i když neochotně, uvolňovala místo volné krajině. Parkoviště napravo nemělo žádné označení, které by prozrazovalo jeho účel. Jen varování, že následuje silnice v šíři jediného pruhu bez míst k vyhýbání. Silničku lemovaly z obou stran úhledné břidlicové zídky.

Thompsonová prudce zastavila, až pneumatiky zakvílely.

O jednu ze zídek se opíral mladík v uniformě s psací podložkou v ruce a ve větru se třepotala půlka role policejní pásky, která vepředu přehrazovala silnici. Mladý policista, celý dychtivý a horlivý, se vydal přímo k nim.

Thompsonová stáhla okénko a vystrčila z něj služební průkaz. „Je to vážně nutné, konstáble?“

Uniforma se napřímila, jako by potkala královnu. „Promiňte, paní inspektorko, ale myslel jsem, že by tam mohli být z forenzního.“

Otočila klíčkem a motor dorachotil. „Je snad mrtvá?“

„Ne, paní inspektorko, ale…“

„Přestaňte mi tak říkat. Jmenuju se Alana.“ Thompsonová vystoupila a zabouchla za sebou dvířka.

Corcoran počkal, až se navine bezpečnostní pás, otevřel dveře, vystoupil na silnici a pomalu si začal prohlížet scenerii.

O kus dál vepředu parkovala sanitka a majáky blikaly v jasném slunci. U sanitky stály jiné dvě uniformy a povídaly si se záchranářem v zelené kombinéze. V dálce na druhém konci silničky držela hlídku další uniformovaná policistka.

Thompsonová si strčila ruce do kapes. „Máte představu, kdo to je?“

„Bohužel ne. Maník ji našel nahou. Prohledal jsem okolí, ale nikde žádné oblečení, telefon, peněženka, nic.“

„A proč nehledáte dál?“

„Vaše kolegyně mi řekla, abych se přesunul sem dolů.“ Uniforma ukázala na policistku v civilu stojící v polovině délky silnice.

Corcoran tu osobu neznal, ale tím se okruh možností příliš nezužoval. Právě zpovídala brunátného muže stojícího u dodávkového automobilu. Měl montérky jako kameník. A rozložitou postavu jako spousta lidí tady kolem. Selský kořínek. Červeně prokvetlé tváře svědčily o tom, že rád pije, a břicho naznačovalo, že nejraději pivo.

Uniforma ukázala bradou na silnici před nimi. „To je ten maník, co ji našel. Bob Rutherford. Měl jsem s ním krátkou řeč. Člověk by z něho dostal mladý, člověče.“ Ušklíbl se na Corcorana a poškrábal se na krku. „Prý chvilku předtím zahlédl SUV, jelo docela rychle. Zkoušel ho dohonit, ale pak ji tam uviděl ležet, tak zastavil. Mohl to být volkswagen nebo vauxhall. Černý, možná tmavě šedý.“

Corcoran zabloudil zrakem zpět k Bobovi, který dokončil svou výpověď, a odhadoval, co je ten chlapík zač. Už cestou sem si poslechl hovor z tísňové linky, později si přečte i to, co vypověděl, a udělá si názor. Jestli je to opravdu tak nudný patron, bude jen opakovat svou historku, ale s každou novou verzí se jeho role v celé tajemné záležitosti bude zvětšovat.

Corcoran na uniformu spiklenecky kývl. „Zařídím se podle vaší rady.“ Rozhlédl se po bezprostředním okolí. Žádné stopy, žádné šlápoty, dokonce ani otisk lidského těla. Jen pod keřem pruh všelijakého plevele. „Buďte tak hodný a nahlaste, že ten člověk zahlédl SUV, ano?“

„Ano, seržante.“

Thompsonová poplácala uniformu po paži. „A vyřiďte na dispečinku, že tu chci mít forenzní tým, ano?“

Nervózně přikývl a už něco vyťukával na displeji policejní vysílačky. „Ano, madam…“

Thompsonová se propletla pod páskou a vydala se po klikaté silničce. Kulatá ramena měla nahrbená, hlavu předkloněnou a oči jako korálky sledovaly vozovku.

Corcoran ji následoval, ale sotva stačil jejímu tempu. „Počkejte, Alano.“

Zastavila se a zamračila se na něho. „Poslyšte, to zní divně.“

„Takže zůstaneme u paní inspektorky?“

„Ne, očividně si musím vybudovat lepší vztahy s podřízenými. Takže zůstaňme u Alany.“ Blížili se k sanitce s nahozeným motorem a Thompsonová zpomalila. Dva uniformovaní policisté pustili Thompsonovou k záchranáři. „Kde je?“

Záchranář nechal rampu rampou. Jmenovka na stejnokroji hlásala „Neil Hart“. Levým palcem ukázal dovnitř sanitky. „Tady.“

„Dobrá, tak mi uhněte.“ Thompsonová ho odstrčila stranou.

Uvnitř se u nosítek krčil Neilův kolega a natahoval přes ně rozměrnou stříbrnou fólii. „No tak, musím vás…“

„Ne!“ Přestože ženský hlas zněl slabě, stále to byl výkřik. „Ne!“

Ale záchranář dosáhl svého a ovinul fólii kolem ženy. Ležela na nosítkách na zádech s podloženýma nohama. Z otvoru ve stříbrném plátu jí vykukovala hlava s šílenýma očima a otevřenými ústy, jako by stále trpěla bolestmi. Vlasy měla rozcuchané a slepené jako nepodařené dredy. Její kůže byla bledá, téměř bílá, s nádechem do modra. A byla hubená jako kostlivec, lebku a čelisti nekryl žádný tuk ani svaly.

Když jí zdravotník přikryl ramena vlněnou dekou, nekladla žádný odpor.

Corcoran se usmál na záchranáře Neila. „Je šance si s ní promluvit?“

Ten odpověděl rezolutním zavrtěním hlavy. „Především ji musíme dostat do nemocnice. Trpí akutní podvýživou, takže ji musíme stabilizovat. Tyhle přikrývky zvýší její tělesnou teplotu, ale tady na místě jí dokážeme poskytnout jen omezenou pomoc. Zavolal jsem tam v předstihu a už pro ni připravují pokoj.“

„V Radcliffově nemocnici?“

„Bohužel ano.“ Neil pohlédl na hodinky. „Provoz v Oxfordu je příšerný i v tu nejlepší dobu – a teď je ta nejhorší.“

„Uvidím, co bude v mých silách, abych vám proklestila cestu.“ Thompsonová vytáhla mobil a vzdálila se.

„Měli jsme štěstí, že jsme se sem dostali tak rychle. Původně jsme vyjeli do Witney kvůli falešnému hlášení. Prvně v životě jsem byl takovému vtipálkovi vděčný.“ Neil znovu zavrtěl hlavou. „Kdybychom nepřijeli, dlouho by nepřežila.“

Corcoran znovu pohlédl na ženu, která se teď nekontrolovatelně chvěla, jak se její tělo začalo zahřívat. Zvláštní, jak organismus někdy reaguje.

„Už i v Oxfordshiru máme feťáky!“ vykřikoval o kus dál na silnici kameník a rozpřahoval ruce. „Kam se ten svět řítí, co?“

Corcoran to bral jako jednu z možností. Dívka závislá na heroinu a po uši zadlužená, možná prostitutka. Odvezli ji mimo město a tady ji nechali, živou, aby tím dali výstrahu jí i jejím kolegyním z ulice. Nezabili ji, aby mohla splácet dluhy.

Anebo vězel Corcoran mozkem stále v Londýně? V Oxfordshiru měli určitě své problémy, ale že by něco takového?

Zamračil se na Neila. „Nasvědčuje něco tomu, že by brala drogy?“

„Myslíte heroin?“ Záchranář všeho nechal a zhluboka se nadechl. „Na rukou nemá žádné stopy.“ Svraštil čelo a ohlédl se do sanitky. „Zato na kotnících…“

„Vpichy po injekci?“

„Ne.“ Neil několikrát zamlaskal. „Víte, má sedřenou kůži, jako by ji někdo spoutal. A nebyl to její přítel během narozeninových hrátek, jestli mi rozumíte.“ Spiklenecky přitom mrkl.

Corcoran zvažoval zjištěné skutečnosti.

Stopy po poutech. Podvýživa. Panický strach, ale nezbylo jí ani tolik energie, aby dokázala vzdorovat mírumilovnému saniťákovi, který ji balil do přikrývek.

Co za tím hledat? Únos? Dlouhý pobyt v zajetí? Jeho teorie založená na drogách, prostitutce a pomstě už náhle nevypadala tak pravděpodobně. Neměl se o co opřít.

Přísně si záchranáře změřil. „Potřebuju si s ní promluvit.“

„Musíme ji…“

„Někdo jí ublížil. Musím ho najít. Stejně si potřebujete sbalit věci, ne? Třicet vteřin, víc nechci.“

Neil znovu zamlaskal a pak přikývl. „Ani o vteřinu déle.“

„Máte to u mě.“ Corcoran se usmál a vlezl do zadní části sanitky. Zabolelo ho v kyčli.

Druhý zdravotník se ještě stále věnoval pacientce a přikrýval ji kolem nohou a pasu druhou vlněnou dekou.

Žena ležela na zádech, zkoumala interiér a její pohled těkal všude kolem. Jen na Corcoranovi nespočinul. Napůl šílený, vyhladovělý a nemocný.

Corcoranova teorie věznění se zdála stále pravděpodobnější. Usmál se na ni a čekal, až navážou plný oční kontakt. Ne že o něj zavadí pohledem, ale bude mu opravdu věnovat pozornost.

Teď. „Jmenuji se Aidan. Jsem policista,“ představil se jí s úsměvem.

„Chci pomoci vypátrat, kdo vám to udělal.“ Její modré oči se zalily slzami a jako by se zvětšily. „Začněme tím, jak se jmenujete, ano?“

Kontakt se přerušil. Mladá žena zvrátila hlavu, zůstala v této poloze a civěla do stropu. Ztěžka dýchala a nosní dírky se jí rozšířily.

Druhý záchranář popadl Corcorana za paži. „Musím jí dát kapačku, tak kdybyste mohl…“

Konec ukázky

Table of Contents

Den první

1

2