Hartwig Hausdorf

GRENZERFAHRUNGEN

Abenteuer am Rande der Realität

Copyright  ©  2019 by Ancient Mail Verlag Werner Betz

Alle Rechte vorbehalten

www.ancientmail.de

Translation  ©  2021 by Vladimír Čadský

ISBN  978-80-242-7096-8

Předmluva

Dobrodružství na pokraji naší reality

Od doby, kdy žijí lidé na této planetě, existují i dobrodružství, která musejí zvládnout. Tedy zážitky, které se zřetelně, nikoli však vždy pozitivně, odlišují od rutiny každodenního života. Jistě byly v neklidné historii lidstva doby, kdy veškeré denní dění, ba celý život byly jedním velkým dobrodružstvím. Tak tomu bylo v oněch prvních dobách, kdy člověk nemohl ráno s jistotou říci, že se dožije také večera. Tehdy šlo jednoduše jen o to, přestát každodenní boj o holé přežití.

Tato dobrodružství, kdy naši předkové museli obstát proti šavlozubým tygrům a dalším dravcům, však v deskách této knihy nenajdete.

Ve středu její pozornosti stojí spíše neobvyklá dobrodružství, která nás zavedou pěkný kus za hranice toho, co jsme se naučili vnímat jako „realitu“. A stejně tak to měli naučené i lidé – známí i méně známí –, kteří takovou zkušenost učinili. A mezi námi, v některých případech by se jistě rádi bez svých zážitků na pokraji reality obešli. U jiných současníků mohou takové události nezřídka způsobit hlubokou trhlinu v jejich dosavadním, důvěrně známém obraze světa.

Jedním jsem si docela jistý: U žádného z protagonistů dále vyprávěných příběhů nemohl být jeho život „poté“ stejný jako „předtím“. A to ještě pomíjíme skutečnost, že leckteří z nich své „dobrodružství“ nepřežili. Na to byl jejich kontakt s „jinou realitou“ za hranicí, kterou se z hluboko zakořeněné bázně zdráháme překročit, až příliš bizarní. Vždyť se stále ještě žije v tomto malém, těsnými souřadnicemi vymezeném systému pohodlně a bezpečně. Ten však s pravděpodobností hraničící s jistotou určitě neodráží celý nás vesmír.

V takové strašlivě střízlivé době, jako je ta naše, mají pro nás podobná dobrodružství neodolatelný půvab. Odkud se berou dosud neznámá nebo údajně dávno vymřelá stvoření ve světě, který je údajně do posledního kouta prozkoumaný? Jak se mohou před našima očima náhle objevovat hmotné věci, nebo naopak zase z našeho světa mizet a nezanechat po sobě ani stopu? A jak může čas, o jehož plynutí zdánlivě víme vše, dělat opravdové „kotrmelce“, nebo jak mohou jednoduše přestávat platit fyzikální zákony, které jsou tak pevně vepsány do našich učebnic? A nejexistenciálnější ze všech otázek: Jak je to s naším tělesným skonem? Opravdu smrtí všechno končí, nebo jen přejdeme do jiné roviny, jež je se světem, který známe, těsně spojena? Zůstáváme „na druhé straně“, nebo se vracíme, opravdu existuje něco jako znovunarození v jiném těle?

Mnohé z následujících dobrodružných příběhů, pokud ne všechny, by nás mohly zavést daleko za hranice toho, co jsme si vůbec dovedli představit. Slavný filolog profesor Werner Jäger (1888–1961) to pochopil již před několika desítkami let:

„Realita nekončí v bodě, kde končí naše vědění o ní.“ To, že naše školní vědomosti postrádají pro neobvyklé věci vhodnou zásuvku, neznamená, že záhady doopravdy neexistují.

A pokud jde o diskusi o tajemství „času“, univerzální génius Albert Einstein (1879–1955) přišel s tímto bonmotem: „Pro nás přesvědčené fyziky je minulost, přítomnost a budoucnost pouhou iluzí!“ Laik si to jistě dovede těžko představit, ale náš vesmír „tiká“ určitě docela jinak, než si obecně myslíme.

46 příběhů shromážděných v této knize se sice dotýká nejrůznějších témat, jedno však mají společné: Osoby, od nichž tyto zážitky na pokraji reality pocházejí, je skutečně zažily a protrpěly. Dvě z těchto dobrodružství pocházejí z mé vlastní zkušenosti – mimo jiné jedna opravdu matoucí příhoda, kterou jsem spolu s kamarádem zažil za bílého dne v útlém věku čtyř či pěti let. Nikdy dříve jsem se o tom nikde nezmínil, místo toho už desítky let hledám alespoň napůl vhodné vysvětlení. Možná byl tento incident právě tím, co mě přivedlo k celoživotnímu zájmu o rozmanité hádanky a tajemství naší existence…

1 Tragický konec expedice

První v australské divočině

Norský badatel a spisovatel, dobrodruh a etnolog Thor Heyerdahl (1914–2001), se ve světě proslavil především svými senzačními expedicemi. Například přeplutím Atlantiku na papyrových člunech „Ra I“ a „Ra II“, které dal postavit podle starých egyptských vzorů.1 Tímto projektem experimentální archeologie se mu podařilo dokázat, že Egypťané byli už dávno před Kolumbem schopni dosáhnout amerického kontinentu.

Na dohled od teras Ugab, mezi Khorixasem a Outjo v severní Namibii, leží farma Omburo, v jejímž areálu byly objeveny skalní malby z doby kamenné. Už čtyřikrát jsem obdivoval kresbu, jejíž stáří se odhaduje na čtyři až pět tisíc let, jež podle názoru některých archeologů zachycuje Egypťana. Cesta do jihozápadní Afriky pro něj byla nenáročné cvičení – zvlášť když uvážíme, že se synové ze staré země na Nilu dostali i o pěkný kousek dále. A to až do Austrálie. Na dvou skalních stěnách, 200 kilometrů na sever od Sydney, je tam do kamene vyryto 300 staroegyptských hieroglyfů. Vyprávějí příběh jednoho prince, jehož pohltilo dobrodružství daleko od domova, aby pak vyvrcholilo v tragickém konci.

U představitelů konzervativní archeologie to ovšem naráží na prudký odpor – okamžitě se vyrojila obvinění z padělání. Brzy se objevily pověsti, že původci podle kritiků padělaných nápisů je pár studentů, kteří zde počátkem osmdesátých let kempovali v divočině mezi obcemi Kariong a Woy Woy. Kritikové však zapomínají, že obyvatelé obou zmíněných obcí podávali zprávy o skalních rytinách již na přelomu 19. a 20. století.

Proti padělání hovoří ještě i další skutečnost, že totiž některé z hieroglyfů vyrytých do skal nejsou ještě ani zaznamenány v příslušných slovnících. Údajní padělatelé tady logicky nemohli hieroglyfy jen tak „obšlehnout“. K tomuto výsledku dospěl australský egyptolog Ray Johnson, který jako jeden z mála egyptologů zasvětil svůj život zkoumání a překládání nejranějších hieroglyfů. S velkou akribií sestavil vlastní, rukou psané slovníky; navíc převáděl prastaré texty z archivů Egyptského muzea v Káhiře do angličtiny.2, 3

Johnsonův překlad archaických hieroglyfů z divočiny odhalil tragické dobrodružství dávnověkých objevitelů, které osud zavál do daleké země s nemilosrdnou přírodou. Na konci příběhu je až příliš časná smrt urozeného vůdce expedice, prince jménem Džeseb. Tři za sebou následující kartuše – rámečky, do nichž se na staroegyptských nápisech zapisovala jména faraonů – uvádějí faraona Ra-Džedefa jako vládnoucího krále na horním i dolním Nilu, syna Chufua (Cheopse), který byl zase synem Snofruovým.

Tato fakta dovolují datovat poměrně přesně časový rámec expedice do doby krátce po vládě Chufua, jenž panoval v letech 2551 až 2528. Jemu se připisuje také stavba Velké pyramidy v Gíze, ačkoli se to zdá mimořádně sporné. Novější indicie totiž dovolují usuzovat na podstatně vyšší stáří jediného dosud existujícího antického divu světa. Vzhledem k tomuto časovému rámci se egyptská expedice do Austrálie musela odehrát před minimálně 4500 lety. A zmíněný princ Džeseb by pak s velkou pravděpodobností byl synem faraona Ra-Džedefa, který vládl zemi na Nilu po Chufuovi.

Hieroglyfy načrtávají cestu prince Džeseba i okolnosti jeho tragické smrti:

„Už dva roky byl na cestě, unaven, ale silný až do konce. Nepřestával vzývat bohy, radostné mysli, a pobíjet hmyz. On, služebník bohů, promluvil, to bůh přinesl hmyz (…) Putovali jsme přes hory, řeky a pouště, ve větru i v dešti, a žádné jezero nebylo na dohled (…) Byl zabit, když v této cizí zemi nesl v čele standartu zlatého sokola, (poté, co) na své dlouhé cestě překročil hory, řeky i pouště.“

Nápisy na té ze skal, která je silněji zvětralá, umožňují velice přesně nahlédnout na okolnosti Džesebovy smrti. Text začíná glyfem pro „hada“, po němž následuje symbol pro smrtící uštknutí („kousnout“) a číslicí „dva“. V překladu se to čte takto:

„Had kousl dvakrát. Věrní následovníci božského vládce Chufua, mocného vládce Dolního Egypta, pána dvou teslic (nástroje podobného sekyře s ostřím položeným příčně k toporu, panovnický symbol starého Egypta; HH), se již nevrátí. My však musíme jít vpřed a nesmíme se ohlížet. Všechny potoky a řeky jsou vyschlé. Naše loď je těžce poškozená, vyspravili jsme ji nouzově provazy.

Smrt přinesl had. (Na ránu) jsme dávali vaječný žloutek z truhlice s léky a modlili jsme se k Amonovi Skrytému, neboť byl dvakrát uštknut.“2, 3

Naprosto specifická okolnost, že princ nebyl uštknut hadem jednou, ale hned dvakrát, je indicie pro důvěryhodnost této dobrodružné historie, indicie, kterou bychom neměli podceňovat. Jedovatí hadi, když útočí, zpravidla kousnou jen jednou a z jedových zubů vstříknou do oběti tolik jedu, kolik jen mohou. To je stejné u všech druhů – a je úplně jedno, jestli je to kobra, chřestýš nebo mamba či cokoli jiného.

S jednou jedinou výjimkou: V některých krajích východní a jižní Austrálie se vyskytující pakobra (Pseudonaja textilis) se vyznačuje na jedovatého hada velice netypickým útočným chováním. Je pokládána za velice nervní, už při domnělém nebezpečí se stává vysoce agresivní a ihned kousne. Plaz patřící k čeledi jedovatých korálovců se nespokojí jedním kousnutím, ale kousne čtyřikrát až pětkrát.4 Egyptský princ tak určitě padl za oběť pakobře. V buši tohoto kraje na sever od Sydney je velice rozšířen, a pokud není rychle podán protijed, bývá jeho kousnutí smrtelné.

Hieroglyfy pak pokračují popisem uložení princova těla na pohřební máry:

„On, jenž zemřel, zde byl pohřben. Kéž se mu dostane věčného života. Už nikdy nebude stát u vod posvátného moře.“

Pokračování na skále zvěčněných hieroglyfů popisuje rozmanité přípravy a rituály pohřbu. Zcela evidentně přitom došlo k nepředvídanému narušení, když se malá skupina účastníků expedice vzepřela a odmítla poslouchat nového velitele.

„Uzavřeli jsme postranní vchod do pohřební komory kameny, které jsme našli okolo. Ale komoru jsme orientovali podle hvězd západního nebe.“

Litanie pohřebních rituálů je najednou přerušena, jako by práce náhle skončily v důsledku značných těžkostí. Zvlášť umístěná řádka s nápisem možná naznačuje důvod:

„Spočítal jsem dýky feláhů, vzal jsem si je k sobě a odnesl na bezpečné místo.“

Jak to vypadá, vzpoura skončila bez prolévání krve, takže bylo možno v pohřebním rituálu pokračovat a dokončit ho. Po výčtu několika modliteb a milodarů zanechaných u mrtvého těla končí text svěřený kameni slovy:

„Se zadním koncem královského hrobu byly spojeny a zapečetěny troje dveře věčnosti. Vedle toho jsme postavili nádobu se svatými obětinami, kdyby procitl ze smrti. Tak daleko od domova jsme pohřbili královské tělo a jeho majetek.“2, 3

Tak končí neobyčejná zpráva o neuvěřitelné expedici, tragické smrti a pohřbu egyptského královského syna, provedeném přesně podle tehdy platných pravidel. Ten evidentně již před 4500 lety prožil neuvěřitelné dobrodružství, kdy s posádkou odvážných druhů zamířil k břehům Austrálie. Té neznámé země na jihu – Terra australis inkognita –, která pak měla celá tisíciletí strašit v hlavách lidstva. Skeptikům se tento příběh líbit nebude, vždyť se do obrazu dějin, jak jsme se ho učili ve škole, vůbec nehodí. To pak je snadné všechno hned odbýt jako švindl, jako „hoax“.

Ale kdo má alespoň z poloviny logické vysvětlení pro skutečnost, že řeku Hawkesbury River, která se v tomto kraji vlévá do oceánu, zdejší domorodci od nepaměti nazývali „Berow-Ra“? To je staroegyptsky a znamená to „řeka Slunečního boha“.

Když jsem před pár lety „skálu s hieroglyfy“ v divočině Nového Jižního Walesu navštívil osobně, ocitl jsem se sám uprostřed neuvěřitelného dění. Ale o tom později na jiném místě…

2 Fotografie z roku 1531

Zjevení Juanu Diegovi

Mexiko, 9. prosince léta Páně 1531. Toho dne se sedmapadesátiletý Juan Diego vydává ještě před východem slunce na cestu ze své vesnice Toplpetlaku do Tlatilolka. O šest let dříve se tento Azték, jehož původní jméno zní Cuauhtlatohuac, dal pokřtít a od té doby se jmenuje Juan Diego. Téměř každý den se vydává na velice obtížnou, devět mil dlouhou cestu, aby navštívil ranní mši. Toto prosincové ráno je však úvodem k řadě záhadných zjevení, nad kterými nepřestáváme žasnout ani my, lidé 21. století.

Když míjel kopec zvaný Tepeyac, Juan Diego najednou uslyšel z jeho vrcholu zvláštní a nepozemsky znějící hudbu. Když se nezastavil a chtěl pokračovat v cestě, zavolal ho z Tepeyaku hlas: „Juanito! Juane Dieguito!“ Ohlédl se a spatřil „vznešenou dívku, jejíž roucho svítilo jako slunce, jako by odráželo jeho záři“. Juan padl na kolena, když tu ho zjevení oslovilo a tvrdilo, že je „skutečně svatá panna Marie“. Přišla, aby jí zde, na Tepeyaku, postavili svatostánek. A on, Juan Diego, byl vyvolen, aby tuto žádost přednesl mexickému biskupovi.

Azték se poslušně vydal na dalekou cestu do hlavního města. Teprve po mnohahodinovém čekání byl předveden před biskupa Juana de Zumarragu. Ten sice zprávu Juana Diega s jistým zájmem vyslechl, ale jen ho utěšoval slovy, „že se bude záležitostí ve vhodném čase zabývat“. Audience u božího muže tak byla – přesně vzato – hořkým zklamáním.

Juan Diego se tak vrátil k Tepeyaku, aniž cokoli vyřídil, a tam opět spatřil mariánské zjevení. Juan si stěžoval, že neuspěl, a prosil „královnu nebes“ úpěnlivě, aby přece poslala k biskupovi někoho, kdo by toho byl hodnější než on. Ta však byla neoblomná a trvala na tom, aby tam šel on osobně, a žádala, aby „bylo tvým prostřednictvím splněno mé přání, moje vůle“.

A tak se den na to dostavil opět k biskupovi, jenž byl už trochu nahněván, ale zároveň na něj udělala žadatelova vytrvalost dojem. A tak mu dal za úkol, aby zjev požádal o viditelné znamení, které by ho dokázalo přesvědčit, že jde opravdu o zjevení „nebeské královny“, Panny Marie.

Juan Diego se vydal, celý sklíčený a s pokleslou myslí, opět ke kopci Tepeyac. Jak asi bude dáma reagovat na biskupovu žádost? Ta ho již evidentně očekávala, protože ji, sotva došel, opět spatřil. Vyslechla si Diegovu prosbu, aby mu dala zmíněné znamení, a dokonce byla ochotna mu je dát. Ať sem zase přijde druhý den, 12. prosince 1531. Ale věci se zprvu vyvinuly jinak, než jak očekával.

Onoho 12. prosince totiž zcela náhle onemocněl strýc Juana Diega, Juan Bernardino. Rodina počítala s nejhorším, a synovec tak měl co nejrychleji přivést kněze. Cestou tam se plížil okolo kopce – v naději, že si ho zjevení nevšimne. To se však nedalo obelstít a doslova mu odřízlo cestu. Když mu Diego smutně vyprávěl o strýcově náhlém onemocnění, zjevení prohlásilo, že ho ještě v tu samou chvíli uzdraví. A uvedený Juan Bernardino se prý skutečně zázračným způsobem uzdravil. Ať už to bylo jakkoli, „vznešená dáma“ nyní dala Diegovi přesné pokyny, jak přinést „znamení“ požadované biskupem Juanem de Zumarragou.

Diego měl vystoupit na Tepeyac a tam, kde se mu Panna Marie zjevila poprvé, natrhat různá poupata a květiny. A to uprostřed zimy, resp. v roční době chudé na vegetaci. Juan Diego je poslušně natrhal, a uschoval je ve své tilmě, svrchním šatu z hrubých vláken agáve, podobajícím se ponču nebo zástěře. Potom se vrátil k čekající postavě, která úlovek zkontrolovala a vrátila ho Juanovi zpátky do tilmy. Nakonec mu dala za úkol, aby všechnu tu nádheru květů přinesl biskupovi.

Tam musel Juan Diego opět celé hodiny čekat, než ho pustili k biskupovi. Před očima biskupa a dalších církevních hodnostářů se nyní odehrálo to, co dnes označujeme jako „zázrak z Guadalupe“. Když svědek několikanásobného Mariina zjevení květy ze svého roucha rozprostřel na zemi, objevil se v nich zcela nečekaně obraz Panny Marie.

Konečně byl o pravosti zjevení přesvědčen i dosud pochybující biskup Juan de Zumarraga. Jak tajuplné zjevení přikázalo, byla na vrcholku kopce Tepeyac postavena zprvu malá kaplička a konečně roku 1695 velká katedrála. Veřejnosti je tam vystavována i tilma se zázračným obrazem.5, 6

Kostel se mezitím ocitl uprostřed dvacetimilionové metropole Mexico City, jež, jak známo, stojí na podmáčeném, nestabilním podloží, a tak byla na Tepayaku v roce 1976 postavena nová bazilika, do které se vejde více než 20 000 lidí.

Již v úvodu jsem konstatoval, že důkaz o dobrodružství Juana Diega na kopci Tepeyaku se dnes setkává s rostoucí bezradností. Obraz na tilmě je už sám o sobě zázrakem. Látku tvoří hrubá vlákna agáve, rostliny, jež je domovem v teplejších krajích Ameriky a vyznačuje se ztluštělými masitými listy. Takové tkaniny obvykle nevydrží déle než dvacet let. Ale tilma prokazatelně pochází nejpozději z roku 1531, takže bude zanedlouho 500 let stará. Vlastně by se už dávno měla rozpadnout v prach, zvlášť když v prvních stech letech byla uchovávána bez jakékoli ochrany.

Ale ještě fantastičtěji vypadá to, co je dnes na látce vidět. Barvy Mariiny postavy vysoké 142,24 centimetru se dochovaly překvapivě svěží. Podrobné zkoumání v minulých desetiletích dospělo k výsledkům, nad nimiž zůstává rozum stát. Jelikož byl obraz dlouhou dobu neustále vystaven kouři z kadidla a z nesčetných svíček, měly by být barevné pigmenty už dávno zničené. Ale nejen kouřem a dýmem, ale také ultrafialovým světlem, jež po celá léta vysílaly svíce, které přinášeli věřící.

Ačkoli to tak nevypadá, Mariina postava také není namalovaná, jak již v roce 1936 zjistil profesor heidelberské univerzity Richard Kuhn (1900–1967), nositel Nobelovy ceny za chemii. Vědec zjistil, že ve skutečnosti není na vláknech ani v nich žádná barva; a nedaly se najít ani žádné tahy štětcem. Ještě více matoucí byly výsledky důkladné analýzy, kterou v roce 1963 provedli experti firmy Kodak. Při ní se ukázalo, že obraz na tilmě má povahu a charakter fotografie!7

Ve prospěch tohoto vskutku fantasticky znějícího závěru hovoří objev, který již roku 1929 učinil mexický profesionální fotograf Alfonso Gonzales. Ten si všiml, že se v očích mariánské postavy zrcadlí cosi, co zcela evidentně představuje lidský obličej. Následovaly další výzkumy, při nichž vycházelo na světlo stále více podrobností. Jejich vrcholem jsou analýzy očního lékaře doktora Jorgeho Escalante Padilly z osmdesátých let minulého století. Ten použil počítač a elektronový mikroskop a narazil na zarážející detaily. V Mariiných zorničkách nad jakoukoli pochybnost našel obrazy tří osob a vedle stojící rodiny. Starší muž, zcela evidentně biskup Juan de Zumarraga, se živě baví s dalším mužem, tlumočníkem jménem Gonzales. Na zemi sedí na bobku Juan Diego, který právě rozprostřel tilmu a rozděluje květiny, které natrhal. Dále je ještě vidět čtyřčlenná indiánská rodina. Tvoří ji matka, která nese na zádech novorozence, a muž s malým chlapcem, jejich synem.8

Jinak řečeno: Na „tilmě z Guadalupe“ je s fotografickou přesností zachycena scéna, jak se tehdy, 12. prosince 1531, odehrála v rezidenci biskupa Juana de Zumarragy v hlavním městě Mexika. Se všemi zúčastněnými a svědky „zázraku“, předem ohlášeného záhadnou mariánskou postavou. Odrážejí se i s detaily v zornicích „nebeské královny“, která během celé události zůstala pro všechny osoby v místnosti neviditelná. Všechny je lze rozeznat teprve při použití digitální fotografické techniky.

Když jsem před několika lety v guadalupské bazilice stál na pohyblivém pásu a pomalu jsem projížděl okolo tohoto tajuplného artefaktu, kladl jsem si otázku, kdo asi mohl stát za událostmi, které pro tehdy sedmapadesátiletého Juana Diega znamenaly největší dobrodružství jeho života.

Konec ukázky

Table of Contents

Předmluva

1 Tragický konec expedice

2 Fotografie z roku 1531