Iny Lorentz

DIE WANDERHURE UND DIE NONNE

Copyright © 2018 by Knaur Verlag. An Imprint of Verlagsgruppe Droemer Knaur GmbH & Co. KG, Munich

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2021 by Jana Pecharová

ISBN  978-80-249-4329-9

PRVNÍ DÍL

Rozloučení

I.

V jiných dobách využívali Marie a Michel dobu před spaním k tomu, aby mluvili o dětech a o tom, co bylo důležité v příštích dnech na Kibitzsteinu udělat. Toho večera však Marie prudce zabouchla dveře a sedla si na postel ještě oblečená.

„Co máš co pohledávat v Uhrách?“ vyjela na svého muže. „Tvé místo je tady! Nemůžeš prostě jen tak odjet, když se tady schyluje k rozhodnutím, která se týkají naší budoucnosti.“

„Se spory urozených rodin v Durynsku nechci mít nic společného, ať si nám hrabě Ernst z Herrenrody slibuje, co chce,“ odpověděl Michel a rozmrzele si odfrkl.

„Prosím tě, promluv nejdřív s hrabětem Ernstem a pak se rozhodni, jestli chceš pro nějakého cizince táhnout do války!“

„Fridrich není žádný cizinec, ale nedávno zvolený král říše, a tím můj lenní pán. Jsem mu povinován věrností a poslušností. Proč to nechceš pochopit?“

„Už jednou jsi táhl do války pro krále a císaře,“ odpověděla Marie prudce, „a byla to málem tvá smrt! Na to jsi už zapomněl?“

Na chvíli se vrátily její a Michelovy myšlenky do minulosti. Tehdy odjel s císařem Zikmundem do Čech, aby bojoval proti vzpurným husitům. Jen se štěstím a boží milostí toto tažení přežil a na nějakou dobu ztratil paměť. Marie nechtěla uvěřit zprávě o jeho smrti a vytrvale ho hledala. Byla to tvrdá doba plná nebezpečí a něco takového už nechtěla znovu prožít.

I Michelse otřásl při pomyšlení na to, co se tehdy událo. Tentokrát ale, to si přísahal, to bude jiné. Uchopil Mariinu ruku a přitáhl ji k sobě. „Ničeho se neboj! Já se vrátím. Tentokrát to není dlouhé tažení do nepřátelské země. Zřejmě ani nedojde k bitvě. Král Fridrich chce jen uštědřit polskému králi Vladislavovi ponaučení za to, že jeho svěřenci ukradl uherskou korunu.“

„To znamená, že Fridrich chce dobýt zpět několik hradů a měst, které mu Polák vzal?“ ujišťovala se Marie.

„Správně. Pokud je Vladislav chytrý, vyklidí je dobrovolně. Jestli totiž Fridrichovi přijde na pomoc dost rytířů, budou hrady obléhat a s boží pomocí je získají zpátky.“

Marie rozčileně potřásla hlavou. „Takže to přece jen znamená boj!“

„Znamená to pouze obléhání! Jestli při tom dojde k potyčkám, to se teprve ukáže Má povinnost každopádně končí na podzim a pak se vrátím domů. Uvidíš, i letos budeme společně u sklizně vína.“ Michel objal Marii a usmál se na ni. „Já tě tak miluju!“

„Taky tě miluju.“ Hádka, která mezi nimi krátce vznikla, byla zase rychle zažehnána. Přesto nemohla Marie pomlčet o tom, co ji trápilo.

„Stejně by mi bylo milejší, kdybys tu zůstal a jednal s hrabětem Ernstem z Herrenrody. Jeho nabídka, že naši Trudi provdá za svého syna Roberta, je pro nás velká čest. Hrabata z Herrenrody patří přece k nejstarším šlechtickým rodům v říši. Získali bychom tak mocné spojence, a toto příbuzenství by mělo výhodu i pro naše ostatní děti. Pomysli na Falka! S Ernstem z Herrenrody po svém boku by se mohl prosadit proti každému knížeti biskupovi z Würzburgu. Víš přece, jak se Gottfried Schenk z Limpurgu staví ke smlouvám, které s námi uzavřel jeho předchůdce Johann z Brunnu.“

Michel přikývl se zachmuřenou tváří. „Nejraději by je prohlásil za neplatné! Ale i to mluví pro to, abych následoval výzvu krále Fridricha. Když u něho budu dobře zapsaný, tak si Gottfried Schenk z Limpurgu dvakrát rozmyslí, aby nám házel klacky pod nohy.“

Tento argument musela Marie uznat, a tak přikývla.

„Jak to vypadá, je zřejmě pro nás oba důležité, abys táhl s králem Fridrichem. Ale co napíšu Ernstovi z Herrenrody, když bude chtít bezpodmínečně uzavřít sňatek mezi svým synem a Trudi?“

Ta nabídka byla v Mariiných očích pro ně čestná a výhodná. Na Michelovi stále ještě ulpívala skutečnost, že je synem hospodského, který byl povýšen do šlechtického stavu jen proto, že v bitvě zachránil život králi Zikmundovi. I ona musela snášet popichování za to, že byla nevěstka, která sdílela lože s králem Zikmundem na koncilu v Kostnici. Jakmile se jí nabažil, provdal ji za Michela Adlera na Kibitzstein.

Marie setřásla mučivé vzpomínky a zopakovala otázku:

„Co mám odpovědět Ernstovi z Herrenrody, až napíše?“

„Odkaž ho na to, že je Trudi ještě příliš mladá na vdávání. Za tři nebo čtyři roky si o tom můžeme promluvit.“

Nebylo pochybo tom, že Michelovi se nabídka hraběte nezamlouvá. Žádný urozený muž se neuchází pro svého syna o dívku nižšího původu, je Trudi, pokud nemá zcela určitý důvod. U Ernsta z Herrenrody to bylo jistě oněch deset tisíc zlatých, které jako Trudino věno měly co nejrychleji putovat do jeho truhlice.

„Přemýšlej přece, Marie!“ vysvětloval Michel. „Hrabě Ernst požaduje Trudino věno dlouho před svatbou. Co bude, když si to pak rozmyslí a najde jinou nevěstu pro svého syna?“

„To přece nemůže!“ zvolala Marie pobouřeně.

„A kdo mu v tom zabrání? My toho nejsme schopni. I kdybychom ho zažalovali u krále Fridricha nebo u říšského soudu, už bychom těch deset tisíc zlatých stejně nikdy neviděli.“

To dělalo i Marii velkou starost. Přesto nebyla ochotná vzdát se svých nadějí. „Já věřím psaným smlouvám, provinit se proti nim, to by utrpěla vážnost a důvěra i takového Ernsta z Herrenrody!“

„Mně vadí, že chce ty peníze dostat okamžitě. Přece by stačilo, kdyby je dostal až při svatbě,“ namítl Michel. „Proto mu nevěřím, a ty bys taky neměla. Jen si vzpomeň, i tobě byla přislíbena urozená svatba. Přitom tomu Keilburgerovi šlo jen o to, aby se zločinným způsobem dostal k majetku tvého otce!“

Marie se otřásla při té vzpomínce, protože po zasnoubení s ním následovala nejhorší doba jejího života. Přesto nebyla ochotná nabídku hraběte Ernsta jen tak odmítnout.

„Možná tu sumu naléhavě potřebuje a nemůže si ji od nikoho půjčit,“ nadhodila.

„Nač jiného potřebuje ty peníze, když ne pro boj s hrabětem Joachimem z Herrensteinu? Pocházejí ze stejného rodu a už za císaře Zikmunda mezi nimi docházelo k neúprosným půtkám.“

Marie přikývla. „Myslíš ty krvavé boje mezi novým lantkrabětem z rodu Wettinů a domácími šlechtickými rody. Tehdy šlo o moc v celém Durynsku a Herrenrodové a Herrensteinové stáli na různých stranách. Ale ty spory byly ukončeny už před tuctem let. Kromě toho Herrensteinové museli po své porážce přísahat příměří.“

„To všechno může být pravda, ale přesto se ptám, proč Ernst z Herrenrody udělal tuto nabídku právě nám. Deset tisíc zlatých, to je hodně peněz. Nač je potřebuje?“

Na tuto otázku ani Marie neznala odpověď. Mluvili ještě hodnou chvíli o nabídce Ernstaz Herrenrody, ale nedošli k uspokojivému závěru.

Nakonec ji Michel uchopil za ruce a usmál se na ni.

„Kdyby vyslal posla nebo napsal, tak mu sděl, že mu dáme odpověď, až se vrátím z Uher.“

„Tak to udělám.“ Marie se teď taky usmála a ráda připustila, aby Michelovy ruce stále žádoucněji přejížděly po jejím těle. Pak ho požádala, aby jí pomohl ze šatů, a pomalu si svlékla košili. I když už nebyla nejmladší, měla hladkou kůži, dobře tvarovaný zadek a pevná prsa. Sice časem vypadala trochu robustněji, ale proto nebyla méně žádoucí.

„Jsem šťastný muž,“ pošeptal jí do ucha Michel, „protože mám ženu stejně krásnou jako chytrou.“

„A já mám báječného muže, s kterým se můžu občas i výborně pohádat.“ Marie ho něžně objala a třela své stehno o jeho.

„Ty umíš roznítit mužovu žádost,“ zasmál se a rovněž se svlékl. Pak ji zvedl a přenesl k posteli. Bylo to, jako by oba chtěli zapomenout na svou rozmíšku, plně se odevzdali své lásce, dokud vedle sebe vyčerpáním neusnuli.

II.

Příští ráno vystoupalo slunce zářivě nad horizont a zahnalo poslední stíny, které vyvolalo Michelovo rozhodnutí následovat krále Fridricha. Marie se probudila první, umyla se a oblékla. Když vyšla z ložnice, vládl už na hradě čilý ruch. Pohledem všechno vnímala, ale neobjevila žádnou nedbalost nebo chybu. Lidé pracovali dobře, a to ji uspokojovalo.

Nejdřív zašla do kuchyně a domluvila s kuchařkou, jaká má připravit jídla na příští dny. „Zabalíš dostatek zásob, aby manžel a jeho průvodci nemuseli při cestě ke králi hladovět,“ dodala.

„Hannes mi včera večer řekl, že se pán chystá odcestovat, a tak už jsem něco vybrala. Kromě sušeného hrachu, fazolí a hub budou potřebovat jeden nebo dva pytle mouky, k tomu uzené vuřty a šunku, jednu nebo dvě láhve vína a nějaké pivo. Oves pro koně bude muset připravit podkoní.“ Kuchařčina tvář spokojeně zářila, protože tak své paní ukázala, že se na ni může spolehnout.

„To jsi udělala dobře!“ pochválila ji Marie. „Promluv prosím tě taky se selkou z Kozího dvora. Ať ti dá několik bochníků toho sýra, který má manžel nejraději.“

„To už jsem udělala. Paní Hiltrud přišla, aby se zeptala, jestli něco nepotřebujeme. I ona už slyšela, že pan Michel byl povolán ke králi.“

Marie se tiše zasmála. „Tady se zřejmě nic neutají.“

„Cizím lidem nic nepovídáme,“ ohradila se kuchařka rychle, „ale paní Hiltrud přece není nikdo cizí.“

„Ne, to skutečně ne.“ Marie pomyslela na dobu, kdy byla v Kostnici neprávem obviněna ze smilstva a po ostrém zbičování vykázána z města. Bez Hiltrudy, která tehdy táhla zemí jako kočovná nevěstka, by to nepřežila.

Prohodila ještě několik slov s kuchařkou a zvažovala, jestli má hned zajít za Hiltrudou nebo předtím ještě promluvit s čeledíny, kteří taky museli ledacos připravit pro Michelovu cestu. Povinnost měla přednost. Proto se odebrala do stáje a poručila podkonímu, aby připravil nejlepší koně a dost ovsa. Pověřila Hannese, nejvěrnějšího a nejspolehlivějšího čeledína na Kibitzsteinu, aby prohlédl zbraně a brnění pro Michela a jeho doprovod, a pokud by to bylo nutné, dal to opravit.

„Vyčistěte a namastěte kůži a vyleštěte kovové části jemným pískem, aby se leskly,“ řekla Hannesovi nakonec.

„Spolehněte se, paní.“ Hannes se šklebil, protože věděl, že bude doprovázet Michela ke králi. Sice rád pracoval na Kibitzsteinu, ale těšil se na to, že uvidí Fridricha III.

Když bylo i toto objasněno, zašla Marie do velkého sálu. Tam už seděly u stolu její dcery Trudi a Hildegard se selkou z Kozího dvora. Zatím ještě nebylo prostřeno, protože na stůl se nosilo teprve tehdy, když se objevil Michel nebo ona sama.

„Dobré ráno, vy tři! Jak se ti daří, Hiltrudo?“ Mariin hlas byl trochu znepokojený, protože její přítelkyně ztratila teprve před několika týdny svého muže.

„Život jde dál,“ odpověděla Hiltrud a pokrčila rameny.

„Máme s Thomasem hodné děti, a ty teď potřebujou svou matku tím víc, když byly připraveny o otce. Je to pravda, že se Michel zase chystá do války?“

Tou otázkou Marii prozradila, že s ní i přes vlastní zármutek soucítí, a s povzdechem přikývla. „Král Fridrich povolal některé rytíře, aby mu pomohli proti Vladislavovi z Polska. Michel jako říšský rytíř se tomu nemůže vyhnout.“

„To ale udělá dost ostatních,“ zamumlala Hiltrud. Znala Michelovo rovné čelo a věděla, že se snadno oci-

tal dík obratnějším mužům v pozadí. V tomto směru bylo dobré, že v Marii měl ženu, která se tak snadno nedala ošálit.

„Vyjádřil se tatínek nějak k návrhu hraběte Ernsta z Herrenrody?“ zeptala se Trudi, která nervózně poposedávala na židli.

Bylo jí čtrnáct a bylo zřejmé, že z ní bude krásná dívka. I když si rozhodně nepřála, aby musela Kibitzstein v dohledné době opustit, přece jen jí lichotilo, že takový bohatý mocný hrabě si ji vybral jako nevěstu pro jednoho ze svých synů.

„Tatínek včera říkal, že se mu požadavek hraběte nelíbí!“ zvolala Hildegard, která byla o tři roky mladší než Trudi. Obvykle to byla tichá dívka, která se většinou podřizovala náladám starší sestry a jen občas se ozvala, když se jí něco nelíbilo.

„Ale tou nabídkou nám přece prokazuje velkou čest!“ namítla Trudi.

„To máš pravdu,“ přisvědčila Marie, která si přes všechny námitky přece jen slibovala výhody ze spojení s tak mocným rodem.

Zatím se objevil i Michel a slyšel Trudino zvolání. „Kdybys byla o tři nebo čtyři roky starší, má milá, tak bych o tvé svatbě se synem hraběte Ernsta uvažoval. Na můj vkus ale pan hrabě příliš naléhá. Proto se touto nabídkou budu zaobírat až po svém návratu.“

„Ale to může trvat celé měsíce!“ zvolala Trudi zklamaně.

„Co už znamená pár měsíců, když tě chci vést před oltář až za několik let?“ odvětil Michel s odmítavým gestem a chopil se džbánu, aby vypil první doušek ranního piva.

Trudi váhala mezi vzdorem a poslušností. Ostatně věděla, že by matka, i když byly stejného mínění, nikdy nestrpěla otcova rozhodnutí.

„Ale co bude, když si to hrabě Ernst rozmyslí a svého syna nabídne jiné rodině?“ naléhala dál.

„Pak jeho nabídka za moc nestála.“ Michel usoudil, že vaječný pokrm na stole si zaslouží víc pozornosti než hrabě Ernst z Herrenrody, a nevšímal si dceřiných prosebných pohledů.

Zato Hiltrud položila ruku na paži své kmotřenky.

„Otec má pravdu,“ řekla jí tiše. „Kdyby se tak hrabě z Herrenrody zachoval, ukázalo by se, že mu nezáleží na tvých rodičích a na tobě, ale jenom na tom, aby co možná nejrychleji shrábnul tvé věno. Takovému muži bych nedala za snachu ani vlastní dítě.“

„A když si po tatínkově návratu pořád ještě bude tu svatbu přát?“ dožadovala se Trudi dál.

„Pak najdou tví rodiče správnou odpověď. V každém případě jsi příliš mladá na to, aby ses vdávala. Takže se kroť! Kdyby z téhle svatby sešlo, tak by tví rodiče jistě pro tebe našli jiného vhodného manžela.“

„Tak to taky vidím,“ souhlasil Michel se selkou z Kozího dvora.

Jeho pohled varoval Trudi, aby dál netrvala na tomto tématu. Musel teď uvažovat o jiných věcech. Cesta do Štýrského Hradce, kde chtěl král Fridrich shromáždit své oddíly, byla dlouhá a vedla krajinami, jež patřily pánům, kteří nebyli králi právě nakloněni. Říkalo se dokonce, že se jeho mladší bratr Albrecht spojil s polským králem, aby na sebe strhl korunu Karla Velikého a titul císaře, o což usiloval právě Fridrich.

III.

Bylo to, jako by se Marie a Michel mlčky dohodli, že už se nebudou zmiňovat o požadavku hraběte Ernsta. I tak bylo dost co dělat, protože kromě Michela i další panstvo z této krajiny zaznamenalo výzvu krále Fridricha III. a někteří chtěli dovést své muže ke králi. Zbožné dámy kláštera Hilgertshausen daly k dispozici vojáky a požádaly Michela, aby je zapojil do svého oddílu. Stejně tak se zachovala jejich nejbližší sousedka Hertha ze Steinsfeldu. Dva dny předtím, než Michel vyrazil, se na Kibitzsteinu objevil Ludolf z Fuchsheimu a přivedl několik ozbrojených čeledínů. Doprovázela ho dcera Bona. Byla ve věku Trudi a její nejlepší přítelkyně. Měly si spolu hodně co povídat a hned taky odběhly do ústraní, aniž vzaly s sebou Hildegardu. Ta se vydala na Kozí dvůr, aby si hrála s Hiltrudinou dcerou Mechthildou.

Michel Fuchsheima přátelsky pozdravil a pozval ho do sálu. „Jistě neodmítnete doušek vína a kousek uzeného,“ prohodil.

„Proti tomu určitě nic nemám,“ odpověděl Ludolf z Fuchsheimu s křivým úsměvem.

Když si spolu připili, Fuchsheim se zatvářil usouženě.

„Vy jste ještě v nejlepších letech, Kibitzsteine, ale já cítím stále víc svůj věk. Když jsem si včera chtěl obléknout brnění, tlačilo mě na všech možných místech a připadalo mi příliš těžké.“

Tento úvod neznamená nic dobrého, pomyslel si Michel, ale neřekl nic.

„Mám jen tuhle dceru, protože mi žena nedala syna. Kdo by měl tedy vést mé lidi, když už to nebudu já? Nemůžu přece navléknout brnění Boně a poslat ji ke králi!“

Michel pochopil, k čemu Fuchsheim směřuje, a protože mu záleželo na dobrých sousedských vztazích, poklepal mu přátelsky na rameno. „Abatyše Margaretaz Hilgertshausenu a Hertha ze Steinsfeldu už mi svěřily své muže. Tak můžu vzít s sebou i ty vaše a vás u krále omluvit.“

„To byste pro mě udělal?“ Oči Fuchsheima se rozzářily, protože přesně k tomu směřoval. Objal Michela a spokojeně se napil, než pokračoval. Najednou v tom měl jasno: „Nemá to být, jak jsem slyšel, nějaké velké válečné tažení. Král Fridrich chce jen polskému králi ukázat, že si může kdykoliv přivolat pomoc z říše. I kdybychom přišli jen my, rytíři z Frank, stačí to, aby byl polský král odkázán do příslušných mezí. Kdyby přesto mělo dojít k bitvě, tak vím, že mé muže dobře povedete.“

„Budu s nimi zacházet stejně jako s mými vlastními,“ slíbil Michel.

Zatím se k nim připojila i Marie a pozorovala souseda se směsicí zloby a pohrdání. Prohlídla si čeledíny, které přivedl, a zjistila, že mají výzbroj a výbavu horší než jejich vlastní muži. Taky neměli dost zásob na pochod. Hertha ze Steinsfeldu na zásobách taky šetřila, a i klášter dal svým mužům méně, než by potřebovali. Jak to vypadalo, všichni očekávali, že Michel bude živit jejich lidi. I když proti tomu Marie nic neměla, přece jen ji mrzelo, že sousedi takovým způsobem zneužívají jeho dobromyslnost.

„Měl byste zítra ještě poslat dva soumary se zásobami, pane Ludolfe. Takhle mají vaši lidé příliš málo, do čeho by se cestou zakousli,“ popíchla ho.

„Pan Fridrich slíbil, že se o muže postará,“ odpověděl soused povzneseně.

Michel, kterému záleželo na dobrém sousedství s Fuchsheimem, naznačil Marii, aby to tak nechala. Stejně jako ona snila o svatbě Trudi se synem hraběte Ernsta, uvažoval on o svatbě syna Falka s Ludolfovou dcerou a dědičkou Bonou. Muži si připili. Pokud drželi spolu, měli v této části Frank větší váhu, než kdyby zůstal každý sám. Bona byla sice o dva roky starší než Falko, ale to nebyl tak velký rozdíl, který by bránil svatbě. V současné době byl Falko se svou nevlastní sestrou Lísou u příbuzného Heinricha z Hettenheimu, aby se tam osvědčil jako páže a později panoš. Až se za několik let vrátí na Kibitzstein, bude stále ještě dost času si o tom s Ludolfem z Fuchsheimu promluvit. Teď bylo třeba myslet na jiné věci.

„Vyrazím pozítří,“ prohlásil Michel. „Slyšel jste něco o Moritzovi z Mertelsbachu? Král ho rovněž povolal.“

Ludolf z Fuchsheimu zavrtěl hlavou. „Pana Moritze jsem potkal minulý týden v Dettelbachu. Ale ani slovem se nezmínil, zda a kdy chce vyrazit. Vlastně jsem předpokládal, že i on svěří své muže vám. Je koneckonců ještě o pár let starší než já. Zřejmě vyšle svého nejstaršího syna, aby si u krále vysloužil dobrou pověst.“

„Tak tomu asi bude,“ přisvědčil Michel. I když neměl Moritze z Mertelsbachu nijak v lásce, mrzelo ho, že ho prostě přehlíží. Přitom ho už císař Zikmund určil za hejtmana oddílů v jejich župě. Ani Maximilian z Albachu neposlal žádnou zprávu. Jeho panství bylo menší než Kibitzstein a tato okolnost ho zřejmě štvala, protože se mohl chlubit dlouhou řadou předků.

„Nu což! Musí vědět, co dělá. Steinsfeld, Hilgertshausen a my rozhodně držíme spolu,“ prohlásil a nechal si dolít další pohár.

Marie požádala Ludolfa z Fuchsheimu, aby vyřídil pozdravy své ženě, a odešla za svými povinnostmi. Michel vyprázdnil ještě několik pohárů vína se svým hostem a pozdě odpoledne mu pomohl do sedla.

Chvíli trvalo, než mohl vyrazit, protože Bona v rozhovoru s Trudi zapomněla na čas a museli ji teprve na hradě hledat. Nakonec Michel i ji vysadil na koně. Sotva Ludolf z Fuchsheimu vyjel z brány, přistoupila Marie k Michelovi. „Nezdá se mi správné, že se necháš sousedy takhle využívat, můj milý.“

„Proč využívat?“ ptal se Michel nechápavě.

„Jak zbožné dámy, tak i Hertha ze Steinsfeldu a Ludolf z Fuchsheimu dali svým mužům příliš málo zásob. Taky jejich zbraně jsou staré, a částečně dokonce nepoužitelné. Budeme je muset vyzbrojit z naší zbrojnice.“

„I když nás to bude něco stát, neměli bychom to tak brát. Jde přece o dobré sousedské vztahy,“ odpověděl Michel.

„Ty by ale neměly být jednostranné!“ Na rozdíl od svého muže měla Marie sousedům za zlé, že mu vedle zodpovědnosti za své lidi hodili na krk i jejich zásobování.

„Pro těch několik zlatých jistě nezchudneme! Máš přece dost peněz, abys Ernstovi z Herrenrody vyplatila deset tisíc zlatých jako Trudino věno.“ Podle Michelova názoru byla jeho žena v tomto ohledu příliš úzkoprsá. „Na rozdíl od paní ze Steinsfeldu a Ludolfa z Fuchsheimu jsme bohatí, a tak si můžu dovolit vést jejich muže do války,“ prohlásil.

„Souhlasím ale, že velkorysost nesmí přerůst do hlouposti.“

„Neřekla jsem, že jsi hloupý,“ odpověděla Marie uraženě.

Michel na ni s úsměvem pohlédl. „Právě jsem ti přece dal za pravdu. Do jisté míry jsem připravený starat se o muže našich sousedů. Kdyby ale náklady byly příliš vysoké, pak částku panstvu vyúčtuju.“

Konec ukázky

Table of Contents

PRVNÍ DÍL

I.

II.

III.