BAILEY’S STORY: A DOG’S PURPOSE NOVEL

Copyright © 2016 by W. Bruce Cameron

Illustrations copyright © Richard Cowdrey

Reader’s Guide copyright © 2016 by Tor Books

All rights reserved.

Translation © Klára Kučerová, 2021

ISBN 978-80-242-7247-4

Garrettovi a Ewanovi:

Vítejte na světě!

1

Jednoho dne mi došlo, že ti hřejiví, kňučící, páchnoucí tvorové, kteří se hemží kolem mě, jsou moji bratři a sestry. Byl jsem moc zklamaný.

Už nějakou dobu jsem ty kňouraly odsunoval a odstrkoval, abych se dostal k matčinu teplému kožichu a k jejímu výživnému, lahodnému mléku. Takže ti tvorové, co mi ustavičně bránili v přístupu k jídlu, byli štěňata jako já!

Zamžoural jsem na matku a v duchu ji prosil, aby se jich nějak zbavila. Chtěl jsem ji mít jen pro sebe.

Ale nic takového. Vypadalo to, že tu moji bratři a sestry zůstanou.

A tak jsem si řekl, že v tom případě jim budu velet. Moji sourozenci to však zřejmě nechápali. Pokusil jsem se jednoho popadnout za kůži za krkem, ale dva nebo tři další na mě skočili. Než jsem je setřásl, štěně, kterému jsem chtěl dát lekci, už zápasilo s jiným chlupáčem. Když jsem zkusil výhružně zavrčet, všichni moji bratři a sestry mi s nadšením odpověděli.

Bylo to vážně otravné.

Když jsem se zrovna nesnažil svým sourozencům vysvětlovat, jak to na světě chodí, vyrážel jsem na průzkumy. Od samého začátku jsem slyšel štěkání a cítil všude kolem další psy. Když jsem vylezl z chumlu sourozenců, abych se podíval kolem sebe, cítil jsem pod packami něco drsného a tvrdého a po pár krocích jsem čumákem narazil na drátěné pletivo. Byl jsem v kleci s betonovou podlahou.

Na druhé straně pletiva byla další štěňata. Nebyla plavá s tmavýma očima jako mí sourozenci, máma a já. Byli to drobní, energičtí tvorečkové, kterým chlupy trčely na všechny strany. Napadlo mě, že by bylo fajn si s nimi hrát, ale bohužel bylo mezi námi to pletivo.

Když jsem se otočil a podíval do klece na opačné straně, uviděl jsem bílou fenu s černými flíčky. Břicho jí viselo až k zemi a pohybovala se velmi pomalu. Podívala se na mě, ale podle všeho jsem ji nezaujal.

Ve třetí stěně klece byla dvířka. Nikdy dřív jsem si jich nevšiml. Každý den přišel nějaký člověk s miskou jídla pro mou matku, dvířka otevřel a položil misku k nám na zem. A ona vždycky vstala, setřásla ze sebe jedno nebo dvě štěňata, zhltla potravu a vrátila se k nám tak rychle, jak to jen šlo.

To bylo poprvé, co jsem se pořádně podíval na svět za dvířky. Byla tam tráva. Dlouhý pás trávníku naplnil můj čenich vůní vlhké trávy a kořenů. Trávník lemovala dřevěná ohrada. Najednou těch vjemů bylo příliš. Odpotácel jsem se zpátky k mámě a usnul přímo na dvou svých sestřičkách. Když ten muž přišel druhý den znova, byl jsem ve střehu. V jedné ruce držel misku s jídlem a ve druhé kus papíru, který zamračeně zkoumal. „Jorkširští teriéři, asi tak týden,“ řekl s pohledem upřeným na vedlejší klec se štěňaty. Pak se zastavil u naší klece a nahlédl dovnitř. „Zlatí retrívři, ještě tak tři týdny, vrh dalmatinů bude každým dnem.“

Poznal jsem, že ta slova neříká žádnému ze psů. Nikdy na nás nemluvil. Rychle otevřel dvířka naší klece. Svižně jsem přiklusal – chtěl jsem zjistit, jaké to je, cítit tu zelenou trávu pod packami. Ale muž mě se zamručením odstrčil stranou, nijak hrubě, ale taky ne zrovna jemně, a postavil před mou matku misku.

Pak dvířka zase zavřel.

Chtěl jsem ochutnat, co bylo v misce, ale matka mě čumákem odstrčila. Stejně to nevonělo tak dobře jako mléko. Muž odešel a za chvíli se vrátil s dalšími miskami s jídlem, které položil do trávy, a přistoupil ke kleci napravo od nás. Otevřel dvířka a pak udělal něco překvapivého – nechal je otevřená! Štěňata s ježatou srstí – teriéři, jak jim ten muž říkal – se vyhrnula na trávu.

„Ne, ty ne,“ řekl muž jejich matce a odstrčil ji od dvířek, stejně jako předtím mě.

Závistivě jsem sledoval, jak ty chlupaté koule skotačí po trávě. Jejich matka tiše kňučela za zavřenými dvířky. Muž odešel brankou v dřevěném plotě, zatímco se štěňata válela po trávě, kousala do ní a štěkala na ni. Jedno se na ni vyčůralo a ostatní samozřejmě musela to místo pečlivě očichat.

Pak jedno ze štěňat objevilo misku s krmením tak, že do ní po hlavě spadlo. S frknutím se zvedlo, olízlo lepkavou, hnědou kaši z čenichu a znova se do ní vrhlo. Všichni jeho bratři a sestry se shlukli kolem a udělali totéž.

Když jídlo zmizelo, štěňata přišla k naší kleci a očichávala nás. Olízal jsem zbytky jídla na jejich čumáčcích, zatímco mi jeden z bratrů stál na hlavě. Pak odběhla, aby se honila po trávě, štěkala, padala a zase vstávala. Viděl jsem, že napravo i nalevo jsou další klece. Štěňata běhala sem a tam a očichávala všechny psy, na které dosáhla.

Tak rád bych byl venku s nimi. Naši malou klec plnou matčiny vůně a pachů štěňat, mléka i jídla jsem už důkladně prozkoumal a chtěl jsem poznat víc.

Když se muž vrátil na dvůr, nechal za sebou otevřené dveře. Uviděl jsem za nimi kousíček modrého nebe, zelené stromy a tmavou silnici. Zmocnila se mě touha. Tam venku na mě něco čekalo – věděl jsem to. Něco důležitého. Něco potřebného. Kdybych teď běhal volně po trávě, zamířil bych přímo k těm otevřeným dveřím. Nechápal jsem, proč to ta teriéří štěňata neudělala, ale ta zápolila a nic jiného je v tu chvíli nezajímalo.

Muž popadl dvě štěňata, do každé ruky jedno, a odnesl je pryč. Pak se vrátil ještě dvakrát pro zbytek. Najednou byla štěňata tatam.

Bez jejich pisklavého štěkání byl dvůr najednou strašlivě tichý. Jejich matka položila packy na dvířka klece a naříkala. Pak seskočila a začala přecházet sem a tam.

Muž přistoupil k její kleci a podíval se na ni, ale nezavolal na ni ani na ni nepromluvil, nenatáhl ruku, aby se jí dotkl. Nějak jsem věděl, že by to mohl udělat a že by jí to ulehčilo v jejím trápení. Ale neudělal to. Jednoduše se otočil a odešel.

Matčin smutek ve vedlejší kleci rozesmutnil i mě. Zavrtal jsem se zpátky do houfu svých bratrů a sester, do hřejivého bezpečí po boku své matky.

Myšlenka na bránu a svět tam venku mě však neopouštěla. Když o pár dní později vypustili na trávník nás, byl jsem připraven.

Muž nám přichystal misky s jídlem, stejně jako teriérům, a otevřel dvířka klece. Vyběhli jsme na trávu. Dvě sestry mi šláply na hlavu, jen aby se dostaly k jídlu. Prodral jsem se mezi nimi a pořádně si nacpal bříško. Chutnalo to báječně. Bylo tak uspokojivé zakousnout se do něčeho pevného, nejen sát mléko.

Když jsem měl plný žaludek, zvedl jsem hlavu od misky a rozhlédl se kolem.

Všechno bylo báječně vlhké a plné vůní. Tráva byla šťavnatá, hlína pode mnou hutná a tmavá. Trochu jsem jí vyhrabal a strčil do ní nos. Pak jsem kýchl a potřásl hlavou, abych se hlíny zbavil. Přiklusal jsem ke kleci té dalmatinky a její nedávno narozená štěňata se přibatolila ke dvířkům, aby si mě očichala, stejně jako jsem se já nedávno očichával se štěňaty teriérů.

Když jsem se pozdravil s nejmladšími psy, ustoupil jsem a zvedl čenich do výšky. Vzduch voněl příležitostmi. Cítil jsem spoustu vody – někde jí bylo mnohem víc, než kolik jsem jí viděl a cítil v misce. Cítil jsem jiné psy a další zvířata: veverku, která seděla na plotě, a ještě jiné zvíře – větší, mohutnější, s výrazným pachem –, které prošlo za plotem před pár dny.

Muž mě minul, otevřel dveře naší klece a vypustil matku. Moji bratři a sestry se k ní rozběhli, ale já jsem našel pod packou mrtvou housenku a ta mi v tu chvíli připadala mnohem zajímavější.

Muž znova odešel a s bouchnutím za sebou zavřel branku.

Upřel jsem pohled na kliku.

U plotu vedle branky stál dřevěný stůl a u něho židle. Přiklusal jsem k ní. Židle byla dost nízká, abych se na ni dokázal vyškrábat. Stačil jeden rychlý skok a dostal jsem se na stůl.

Na stole byly prázdné misky na krmení a nějaký sáček, který docela zajímavě voněl. Kdybych neměl plný žaludek, nejspíš bych ho s chutí rozžvýkal a zhltl všechno, co bylo uvnitř. V tu chvíli mě ale zajímalo něco jiného.

Vzpomněl jsem si, jak ten muž uchopil rukou kliku, stiskl a zatlačil. Pak se vrata otevřela. Dokázal bych to taky?

Klika byla jen tenký kousek kovu. Svými zoubky jsem tu věc nedokázal pevně sevřít, ale snažil jsem se ze všech sil. Zahryzl jsem se a tahal a škubal krkem. Nic se nestalo, jen jsem ztratil rovnováhu a spadl na zem.

Sedl jsem si a zklamaně jsem začal na vrata štěkat. Nepomohlo to. Bratři a sestry se přihnali a skočili na mě, ale já jsem je setřásl. Neměl jsem na hraní náladu. Měl jsem na práci něco důležitějšího.

Zkusil jsem to znova, vylezl jsem na stůl a zakousl se do kliky. Tentokrát jsem na ni položil přední packy, abych nespadl, a klika pode mnou k mému překvapení povolila. Uklouzl jsem a celé moje tělo při pádu nalehlo na kliku. Žuchl jsem do trávy a překvapeně se podíval vzhůru.

Branka byla otevřená!

Škvíra byla samozřejmě jen malá, ale když jsem do ní strčil čumák a zatlačil, rozevřela se víc. Byl jsem volný!

Dychtivě jsem se rozběhl a zakopával jsem přitom o vlastní tlapky. Přede mnou byla pěšina – dvě úzké, rovnoběžné stopy v hlíně. Toto byla cesta, kterou jsem se měl vydat.

Ale já jsem se otočil zpátky k brance. Má matka seděla hned za brankou a pozorovala mě.

Uvědomil jsem si, že se mnou nepůjde. Rozhodla se zůstat na dvoře. Byl jsem v tom sám.

Napadlo mě, že se k ní rozběhnu, přitisknu se k ní a nechám se olízat jejím silným jazykem. Ale neudělal jsem to.

Nějak jsem chápal, že opustit matku je údělem všech štěňat. Může to být pro oba smutné, ale tak to má být. Pokud ji neopustím teď, přijde ten muž a odnese mě od ní, jako to udělal s teriéřími štěňaty.

Kromě toho jsem hluboko uvnitř cítil, že na téhle straně vrat mě něco čeká. Nebo někdo. Na světě jsou další lidé, tím jsem si byl naprosto jistý, a ti nejsou jako ten muž, který nás krmil a otevřel naši klec.

Někde ve světě byly laskavé ruce a mírné hlasy. A mým úkolem bylo je najít.

Vyrazil jsem do světa, abych vykonal, co jsem vykonat měl.

2

Pěšina pod mými packami byla naprosto neuvěřitelná! Byla cítit po gumových pneumatikách, po všech zvířatech, co po ní přešla, a po dešti, který padal jedné z předešlých nocí. Šťastně jsem po ní šel a vrtěl přitom svým krátkým ocasem. Chňapl jsem po vážce, která právě probzučela kolem mě. Proběhl jsem louží. Našel jsem úžasný klacek a vlekl ho s sebou, dokud mě nezačal bolet krk. Pak jsem ho pustil a vrhl se kupředu, protože jsem ucítil něco nového. Prázdný kelímek! Ne, nebyl prázdný. Uvnitř zbylo něco sladkého a lepkavého. Pečlivě jsem ho vylízal dočista. A pak jsem pokračoval dál.

Po chvíli mě pěšina dovedla k cestě, která byla stejně tvrdá jako beton v naší kleci. Očichal jsem ji a jednou packou do ní opatrně strčil. Pak jsem se rozhodl po ní pustit. Vítr vál přímo proti mně a ustavičně mi přinášel nové pachy. Vlhké, tlející listí! Stromy! Louže! Veverky! Myši! Žížaly!

Nadšeně jsem se vydal za dobrodružstvím, ale zastavil jsem se. Přímo přede mnou se v hromádce listí něco hýbalo.

Bedlivě jsem tu pohybující se věc sledoval a plížil se blíž a blíž. Pak to, ať už to bylo cokoliv, vyrazilo z listí a s bzučením to letělo přímo proti mně! Brouk! Něco takového jsem v životě neviděl. Uskočil jsem a zaštěkal, abych mu dal najevo, že já rozhodně nejsem k jídlu. Brouk změnil směr, zamířil nad silnici a já jsem se pustil za ním. Počkej, já ti ukážu, kdo je tady pánem!

Slyšel jsem za sebou auto, ale nezastavil jsem, dokud brouk nevletěl přímo do koruny stromu. To nebylo fér! Samým rozčilením jsem se rozštěkal. A pak jsem si uvědomil, že už za sebou vrčení motoru neslyším.

Ozvalo se bouchnutí dveří. Otočil jsem se. Dodávka zastavila u krajnice a vystoupil z ní muž s vrásčitou opálenou pletí v zablácených šatech. Poklekl a vztáhl ke mně ruce.

„Haló, kamaráde!“ zavolal.

Nejistě jsem se na něj podíval. Co je to za člověka? Jaké jsou tyhle ruce? Odstrčí mě jako ruce toho prvního člověka, kterého jsem poznal? Nebo budou trpělivé a jemné?

„Ztratil ses, kamaráde? Ztratil?“

Ohledně rukou jsem si ještě nebyl jistý, ale hlas měl laskavý. A světe div se, mluvil přímo se mnou. Ten první člověk tohle nikdy nedělal. No a taky si nikdy neklekl, aby se dostal na mou úroveň.

Tenhle člověk mi připadal fajn. Přiblížil jsem se k němu. Uchopil mě a ruce měl tak velké, že mě objaly kolem těla. Byly to jemné ruce. Uklidnil jsem se, i když mě na chvíli zvedl nad hlavu. Nevadilo mi to, stejně mě vzápětí vzal do náruče. Byl cítit kouřem, blátem, potem a venkem. Bylo to úžasné.

„Ty jsi ale pěkný drobek. Vypadáš jako čistokrevný retrívr. Kde ses tu vzal, kámo?“

Olízl jsem muži bradu. Byla zarostlá a drsná. Zasmál se.

Dobře, rozhodl jsem se. Budu se jmenovat Kámo. Zůstanu s tímhle člověkem. Budu jeho pes, udělám, co mi řekne, a půjdu, kam půjde on. Tohle byl můj úkol, ne? Zůstat s člověkem. Byl jsem si jist, že je to tak. Připadalo mi to správné.

Muž mě odnesl ke své dodávce a posadil mě na přední sedadlo. Pak si vylezl vedle mě. To se mi líbilo! A líbilo se mi to ještě mnohem víc, když auto nastartoval a škvírou v pootevřeném okně začaly dovnitř proudit nové pachy.

Pokusil jsem se opřít přední packy o okno a natáhnout čenich co nejblíž k tomu přívalu chladivého vzduchu. Byla to zábava, ačkoliv jsem spadl pokaždé, když auto najelo na hrbol nebo vybralo zatáčku. Muž se smál a natáhl svou hřejivou, velkou, jemnou ruku, aby mě podepřel.

Najednou zatočil autem tak prudce, až mě to shodilo na podlahu dodávky. Ani to mi nevadilo. Tady dole byla taky spousta zajímavých věcí k očichání. Dodávka se skřípáním zastavila a muž se na mě zahleděl.

„Tady jsme ve stínu,“ řekl. Opřel jsem packy o sedadlo a podíval se na něj. Pak jsem vyskočil nahoru a vykoukl z okna. Stáli jsme u budovy s několika dveřmi. Muž bradou ukázal na jedny ze dveří, hned vedle tmavého okna.

„Budu pryč jen pár minut,“ řekl mi a vyroloval okýnka. „Budeš v pohodě.“

Nedošlo mi, že odchází, dokud nevystoupil a nezavřel za sebou dveře. Hej, počkat! A co já? Nebyl jsem teď jeho pes? Neměl jsem s ním jít všude, kam šel on?

Sledoval jsem, jak vchází do budovy, a nakonec jsem si lehl na sedadlo a čekal. Našel jsem nějaký popruh a začal ho žvýkat, ale moc dobrý nebyl. Samou nudou jsem usnul. Slunce se mezitím posunulo, svítilo teď skrz okno a příjemně mě hřálo na zádech.

Když jsem se probudil, slunce už nehřálo, ale pálilo.

Vzduch v dodávce byl vlhký a zatuchlý. Začal jsem ztěžka oddychovat a pak kňučet. Opřel jsem packy o sklo, abych viděl, jestli se ten muž vrací. Nebylo po něm ani stopy! A okenní sklo bylo tak horké, že mě pálilo do tlapek. Spustil jsem se na sedadlo a začal přešlapovat. Zrychlené dýchání mi moc nepomohlo. Pořád mi bylo horko.

Všechno v autě se najednou ocitlo v mlze a věci začaly mít rozmazané okraje. Lehl jsem si na sedadlo a myslel na misky s vodou, které nám přinášel ten muž, na louži na pěšině a na chladivé, svěží vůně ve větru.

Jazyk mi visel z tlamy, až se začal dotýkat látky sedadla, ale každý doušek horkého vzduchu všechno jen zhoršil. Třásl jsem se po celém těle. Už jsem nedokázal vstát, abych znova vykoukl z okna.

Dokázal jsem jen zvednout oči ke sklu.

Dovnitř nahlížela něčí tvář! Neviděl jsem ji jasně a nikoho jsem necítil. Ale jistě to byl ten muž. Otevře dveře. Vytáhne mě ven!

Tvář zmizela.

Zklamaně jsem klesl na sedadlo a připadal jsem si tak těžký, až se mi zdálo, že se propadám do měkkého polstrování. Moje packy sebou začaly samovolně škubat. Pak se ozvala ohlušující rána. Celá dodávka se zakymácela. Na sedadlo vedle mě dopadl kámen a na záda se mi vysypaly nějaké čiré, lesklé kamínky. Zvedl jsem hlavu a skrz rozbité okno ke mně dorazil polibek chladného vzduchu.

Uchopily mě něčí ruce. Nebyly to ruce toho muže, byly menší, hladší a ještě jemnější. Nedokázal jsem se ani pohnout, zatímco mě zvedaly k ustarané tváři lemované černými vlasy. Ženské tváři. „Ty ubohé štěňátko. Chudinko, chudinko malá,“ zašeptala.

Jmenuju se Kámo, pomyslel jsem si.

Pak jsem si uvědomil až to, že ležím v měkké trávě a od čenichu po ocas mě omývá chladivá voda. Ta žena stála nade mnou a držela plastový kanystr. Byl to ten nejskvělejší pocit, jaký jsem kdy zažil.

Otřásl jsem se blahem, zvedl hlavu a začal jsem chlemtat a kousat do toho pramínku sladké vody.

„To je ono, štěňátko, tak je hodné,“ povzbuzovala mě žena.

Opodál stál nějaký muž – ne ten, který mě nechal v dodávce. Jiný muž. Bedlivě mě pozoroval.

„Myslíš, že bude v pořádku?“ zeptala se žena.

„Zdá se, že voda udělala své,“ odpověděl.

Cítil jsem z nich starost, lásku a péči. Tohle byl ten typ lidí, které jsem se vydal do světa hledat. Překulil jsem se na záda, aby voda mohla opláchnout i moje horké bříško, a žena se rozesmála.

„To je ale rozkošné štěňátko!“ rozplývala se. „Co bys řekl, že je to za plemeno?“

„Vypadá jako zlatý retrívr,“ odpověděl muž. „A je to… ehm… kluk.“

„Štěňátko malé,“ zamumlala žena.

Ano, mohl jsem být Štěňátko, mohl jsem být Kámo, mohl jsem být, cokoliv by si přáli. Žena mě vzala do náruče a ani jí nevadilo, že jí můj promáčený kožich udělal na halence velký mokrý flek. Lízal jsem jí obličej, až zavřela oči a rozesmála se.

„Půjdeš domů se mnou, drobku,“ řekla mi. „Je tam někdo, s kým bych tě ráda seznámila.“

Konec ukázky

Table of Contents

1

2