Eckart Conze

DIE GROSSE ILLUSION

VERSAILLES 1919 und die Neuordnung der Welt

Copyright © 2018 by Siedler Verlag a division of Verlagsgruppe Random House GmbH,

Munich, Germany

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © Büro Jorge Schmidt, München

Jacket photo © Henry Guttmann/Getty Images

Translation © 2021 by Lubomír Košnar

ISBN  978-80-242-7094-4

Úvod

Versailles 1919 – Tázání po míru

Místo bylo vybráno promyšleně. Ve velkém sále zámku ve Versailles, tam, kde půl století předtím byla vyhlášena Německá říše, musili 28. června 1919 němečtí ministři Hermann Müller a Johannes Bell podepsat mírovou smlouvu se Spojenci. V očích Němců byla volba místa dalším z mnoha ponížení, jež od příměří z 11. listopadu 1918 a od počátku mírové konference (18. ledna 1919) museli jako poražení strpět. Ceremonie ve Versailles byla nanejvýš symbolickou politickou inscenací, při níž nebylo nic ponecháno náhodě a poražení ničeho ušetřeni. Před očima světa – a událost dokonce zachytil film – byla německá delegace povolána do sálu jako poslední. Cestou k podpisu smlouvy museli minout skupinu těžce postižených, v obličeji zraněných francouzských vojáků („rozbité tlamy“, gueules cassées), kteří byli umístěni v jednom z okenních výklenků a svými znetvořujícími zraněními, obinadly na lebce a obvazy na obličeji upomínali na oběti a utrpení, žádající si trest.1 Georges Clemenceau, francouzský ministerský předseda, při svém vstupu do sálu tyto invalidy jako zástupce všech zraněných a padlých francouzských vojáků – zranění vojáci jiných zemí ve Versailles nebyli – demonstrativně pozdravil a poděkoval jim za jejich obětavost. Pak poukázal na mírovou smlouvu, kterou měli toho dne němečtí zástupci podepsat, a prohlásil: „Francie, kterou dnes zastupuji, ve vás zdraví muže, kteří svou krví zaplatili za vítězství. Dnešní ceremonie je začátek odškodnění. Není to všechno, bude toho ještě víc, o tom vás ujišťuji.“2

Není pochyb: zmrzačení vojáci neměli přinášet poselství míru. Účastníkům konference měli ukázat hrůzy moderní technické války a v hodině vítězství zahanbit protivníka. Měli stvrdit morální rozsudek, který byl vynesen v proslulém článku 231 Versailleské smlouvy: Německá říše nesla vinu na válce a odpovědnost za její oběti. Jak napsal příštího dne ve své zprávě pařížský Le Petit Journal, zmrzačení byli „svědkové války, žalobci a soudci“.3 Jako takoví byli prezentováni na politickém parketu. „Gueules cassées“ tu představovali mír, který zůstal iluzí, protože ani Versailleská smlouva, ani další smlouvy, uzavřené na předměstích Paříže – v St. Germain, Trianonu, Neuilly a v Sèvres – neukončily „válku v hlavách“ (Gerd Krumeich).4 Rozhodnutí Pařížské mírové konference nejenže nadále rozdmychávala nenávist a rozpory z doby války, a to právě mezi Němci a Francouzi, ale v dimenzích daleko přesahujících Německo a Evropu vytvořila nový potenciál konfliktů a nová napětí, která působila hluboko do 20. století a zčásti se pociťují dodnes.

Ponurá scéna z června 1919 spojuje dějiny války s dějinami následného míru. Vyjadřuje, že Pařížskou konferencí a uzavřením míru v letech 1919/20 válka neskončila. Pět pařížských smluv poznamenalo svět 20. století neméně než velká válka. K „demobilizaci myslí“, jak to již v roce 1917 formuloval německý historik Friedrich Meinecke, tyto smlouvy nevedly.5 Zkušenosti z války, její globalita, dosud nepoznaný rozsah násilí a do pohybu uvedených sil, to vše působilo na mír. Mírové dohody neodstranily stará pnutí, ale prodloužily je do poválečné doby, a vytvořily nadto nové konflikty. Svět se nedočkal klidu.

Evropské imperiální mocnosti, především Velká Británie a Francie, které z vnějškového pohledu dosáhly po první světové válce zenitu své moci a svého teritoriálního rozmachu, byly otřeseny. Od Indočíny přes Indii až po Irsko sílily požadavky národního sebeurčení a narážely na vůli po prosazení vlastních zájmů těchto impérií, která se upínala na svůj globální status, aby kompenzovala svoji slabost v Evropě. Ve středovýchodní Evropě a na evropském jihovýchodě vyústil rozpad carského Ruska, habsburské a Osmanské říše spolu s nacionalizací států mezi Baltem a Černým mořem v sérii válečných střetů a občanských válek, které si po skončení světové války vyžádaly další statisíce obětí. V mnoha nově založených státech vřely etnické konflikty, menšiny byly utlačovány a v důsledcích docházelo k diskriminaci a pronásledování celých skupin obyvatelstva, mnohdy s brutálním násilím. Politické stability tak nemohlo být dosaženo. Revoluce, puče a pokusy o puč nebyly výjimkou, ale pravidlem. Autoritářská, většinou radikálně nacionalistická hnutí podkopávala mladé demokracie. Z demokratických států, založených po roce 1918, přežil málokterý.6

To platí i pro Německo, kde se v roce 1933 dostali k moci nacisté. Versailleská smlouva dolehla na Němce, jak to jednou vyjádřil Karl Dietrich Bracher, v dvojí podobě: jako skutečné břemeno a jako „psychologický, propagačně využitelný potenciál“.7 Že se Výmarská republika nikdy nedokázala stabilizovat a mezi obyvatelstvem nenalezla takové přijetí, jež by jí umožnilo přežít, nespočívalo jen v tom, že Versailleská smlouva byla se svými územními, hospodářskými a finančními ustanoveními pro mladou demokracii velkou zátěží, ale bylo to způsobeno i tím, že odmítání této mírové smlouvy spojovalo jako jakýsi ničivý minimální konsenzus téměř všechny politické směry a znemožňovalo opravdově se vyrovnat s císařstvím, jeho elitami a s jeho odpovědností za první světovou válku. Rozhořčení vůči mírovému diktátu, a zvláště vůči verdiktu o vině za válku, „lži o válečné vině“, jak se brzy začalo říkat, stálo v cestě kritickému, sebekritickému posouzení úlohy Německa a jeho politického a vojenského vedení v předvečer a v průběhu světové války. Politik strany USPD Karl Kautsky, působící za Radu lidových zmocněnců jako státní podtajemník na ministerstvu zahraničí, sepsal v zimě 1918/19 na základě vládních aktů zprávu, která poukazovala na spoluodpovědnost německého říšského vedení za počátek války v roce 1914. Po dohotovení v únoru 1919 byl Kautského spis říšskou vládou zadržen, protože panovala obava, že by tím mohla být oslabena německá pozice při mírových jednáních. Teprve měsíce po podpisu Versailleské smlouvy byla zpráva vydána, avšak vzhledem k odmítání reality, živenému odporem vůči článku o válečné vině, již nemohla zapůsobit.8

Konec Výmarské republiky, vzestup nacistů, jejich převzetí moci a konečně druhá světová válka určovaly – v Německu i jinde – pohled na Versailleskou smlouvu a mírové dohody z roku 1919 a trvale diskreditovaly versailleský pořádek. S nacionálním socialismem a jeho zločiny se uváděl do souvislosti nejen ze smluv vyplývající vývoj v Německu a v Evropě, ale i smlouvy samotné, které tak sotva měly vyhlídky na nezaujaté posouzení. Již ve třicátých letech spatřovali první kritikové smlouvy – mezi nimiž vynikal národohospodář John Maynard Keynes, patřící v roce 1919 k britské delegaci – v uchopení moci nacisty a v Hitlerově násilnické zahraniční politice potvrzení svého přístupu. Ještě v roce 1983 se ekonomův životopisec Robert Skidelsky domníval, že by se Hitler pravděpodobně nestal říšským kancléřem, kdyby Spojenci v roce 1919 poslechli Keynese a Německu poskytli zejména hospodářsky mírnější podmínky.9 Ostatně nemálo odpůrců Hitlera a nacismu reagovalo zdrženlivě na agresivní německou zahraniční politiku po roce 1933, protože považovali za legitimní, aby se Německo osvobodilo z „versailleských řetězů“.

Britská a francouzská politika appeasementu je vysvětlitelná také z tohoto pohledu a rovněž nadějemi, že morálně rehabilitované Německo bude možno začlenit do evropských struktur komunikace a mechanismů spolupráce, zajišťujících mír. Německý historik Hans Rothfels mluvil o britském „traumatu meaculpismu“.10 To lze uvést do souvislosti s novým hodnocením počátku války v roce 1914, pro něž britský premiér David Lloyd George, který zastupoval v roce 1919 svou zemi v Paříži, poskytl roku 1933 klíčový výraz, když ve svých válečných memoárech prohlásil, že Evropa do války „sklouzla“.11 To bylo hodně vzdáleno verdiktu o vině za válku z roku 1919, Německa toto vyjádření spíše zbavovalo obvinění a znamenalo i srozumění s německou a také nacistickou politikou revize.

S druhou světovou válkou se sice změnil úsudek o německé zahraniční politice před rokem 1939, nikoli však obraz versailleského pořádku. V roce 1984, sedmdesát let od počátku první světové války, napsal americký diplomat a historik George F. Kennan v New York Times, že „pomstychtivost britských a francouzských mírových podmínek“ připravila cestu nacismu a další válce. Druhá světová válka byla podle něj výsledkem „hloupého a ponižujícího trestného míru“, který byl Německu po první světové válce uložen.12 V reakci na výzvu k vytvoření nového evropského pořádku po druhé světové válce napomínal v roce 1945 britský Economist: „Nezbytným zajištěním mírového pořádku je odhodlání vítězných národů jej zachovávat. Tohoto odhodlání se nebude dostávat, bude-li smlouva obsahovat věci, které není možno zaručit.“ O 55 let později, ve vydání k přelomu tisíciletí 1999/2000, usoudil tentýž časopis v článku o první světové válce, že posledním zločinem v této zločinné válce byla Versailleská smlouva, jejíž tvrdé podmínky učinily další válku nevyhnutelnou.13

Ve stínu druhé světové války a holocaustu sice v Německu polevil obecně historický a také badatelský zájem o Versailleskou smlouvu a další pařížské předměstské smlouvy, téma Versailles však po roce 1945 získalo na významu jako argument ve výkladu historie a politických postojů. Již ve 30. letech uváděli mnozí Němci rozsáhlé schvalování nacismu, mnohdy i své vlastní, do spojitosti s Versailleskou smlouvou. Nyní se však s odkazem na „Versailles“ dalekosáhle a s apologetickým nebo vyviňovacím úmyslem vysvětlovalo mnohé, nejen Hitlerův vzestup. Odůvodňovalo se tak také, proč byl tento vzestup vítaný, proč lidé vstupovali do NSDAP, proč se dávali do služeb režimu, v nejrůznějších profesních souvislostech podporovali jeho represivní a násilnou politiku a proč zavírali oči před zločiny režimu, pokud se na nich sami nepodíleli. Zároveň byla patrná snaha distancovat se tímto způsobem od nacistické ideologie a zejména od antisemitismu. Důvodem příklonu k nacismu a podpory režimu neměla být ideologie, ale společný cíl překonat Versailleskou smlouvu, takže politika a „úspěchy“ nacistů byly vítané jako kroky tímto směrem. Až pozdě – příliš pozdě – se rozpoznaly skutečné Hitlerovy záměry. Tak bylo možno argumentovat, protože versailleský mír zůstal i po roce 1945 diskreditován, v neposlední řadě kvůli výtce ve věci zavinění války.

To se změnilo až v šedesátých letech, kdy Fritz Fischer nově osvětlil politiku Německého císařství před rokem 1914 a cestu k válce ukázal nikoli jako souhru nešťastných okolností a nedorozumění, nýbrž jako výsledek plánovité politiky, která válku chtěla a směřovala k ní, aby nastolila v Evropě německou hegemonii a aby využila vítěznou válku k autoritativní transformaci císařství a tím ke stabilizaci tradičních prusko-německých mocenských elit.14 Fischerovy teze vyvolaly bouřlivou debatu o německé vině na válce, v níž nezůstalo stranou ani hodnocení Versailleské smlouvy. Jestliže totiž císařství hledalo a přivodilo válku, nemusela se Versailleská smlouva objevit v jiném světle? Není ji pak nutno chápat, silněji než předtím, jako pokus zabránit německým velmocenským ambicím a tím nové válce?

Padesát let po Fritzi Fischerovi vykreslil Christopher Clark ve své knize Náměsíčníci obraz počátku války v roce 1914, který Fischerovým tezím výrazně odporuje. Otázka odpovědnosti za válku a tím spíše viny na válce je podle tohoto australského historika problematická a nikam nevede, protože „na vinu zaměřený model výzkumu často provázejí předsudky“.15 Clark se proto vrací k interpretaci, která vysvětluje počátek první světové války jako systémové selhání, jako výsledek změn v mezinárodním systému evropských mocností a rezultát politické složitosti, jejíž náročnost jednající aktéři v situaci července 1914 nezvládli. Co znamená takovéto hodnocení, které se opět blíží náhledu Davida Lloyda George z roku 1933, pro náš úsudek o Versailleské smlouvě? Následoval po mylné válce mylný mír? Jsou pak vítězové světové války, kteří vnutili Německu mírovou smlouvu, odpovědní za trvalou krizi výmarské demokracie, či snad dokonce za vzestup nacismu a jeho převzetí moci?

Ti, kteří dnes propagují nové německé sebevědomí, shledávají nezřídka po celé 20. století snahu jiných mocností udržovat Německo v podřadném postavení; v každém poukazu na autoritářské struktury císařství, na zájmy jeho mocenských elit a na úlohu Německa v předvečer první světové války rozpoznávají historický argument zaměřený na současnost. Na císařství se vrhá špatné světlo, označuje se za autoritářské a agresivní, ještě po stu letech se na něj svaluje vina za válku, aby se současnému Německu zabraňovalo provádět sebevědomou, vlastní zahraniční politiku a hájit ve světě své legitimní zájmy. Také v tomto pohledu nabývá Versailleská smlouva a versailleské uspořádání význam pro současnost. Z hlediska analýzy by ovšem sotva bylo perspektivní, kdybychom Versailleskou smlouvu označili za falešný mír a zúžili ji výhradně na tradiční příběh omezování a kontroly Německa, zasahující přes desetiletí po druhé světové válce až do 21. století. To by neodpovídalo komplexnosti uzavření míru a jeho odlišným dimenzím.

První světová válka a Versailleský mír jsou spolu neoddělitelně spojeny. To platí nejen pro Německo a Versailleskou smlouvu, ale celkově pro Pařížskou mírovou konferenci a nové uspořádání světa, které se pokusila vytvořit. Ze zkušeností války se napájel mír z roku 1919, napájela se z nich ustanovení dalších smluv z pařížských předměstí, ale také způsob, jak byla tato ustanovení vnímána v Evropě i daleko za jejími hranicemi. Na tomto pozadí nutně vznikají pochybnosti, zda by mír usmíření a porozumění byl vůbec možný. Po dobu delší než čtyři roky uchvátila technicko-průmyslová válka, jak ji lidstvo dosud nezažilo, celé společnosti, konfrontovala je s masovým zabíjením a umíráním a vystavila nezměrnému utrpení. Válka si vyžádala více než 20 milionů mrtvých, vojáků a civilistů. Mohl se na tomto pozadí stát konec války hodinou usmíření a narovnání? Bylo možno v této hodině očekávat od vítězů umírněnost a zdrženlivost a od poražených uznání jejich výhradní viny?16 A vedlo by takovéto uznání viny nebo odpovědnosti k jinému míru, obzvlášť k takovému, k němuž by Francie byla ochotna a který by v Německu byl akceptován?

Pochybnosti o tom vzbuzují nejen ony francouzské „gueules cassées“. Když v květnu 1919 vešly v Německu ve známost mírové podmínky Spojenců, odrážela reakce říšského ministerského předsedy Philippa Scheidemanna jak zklamaná očekávání Němců, tak také stejně zoufalé jako vzdorovité vnímání rýsujícího se uzavření míru, které by válku neukončilo, ale prodloužilo. Ve výmarském Národním shromáždění provolal sociálně demokratický předseda vlády za podpory všech frakcí: „Kdyby byla tato smlouva skutečně podepsána, nebyla by to jen mrtvola Německa, která by zůstala na versailleském bojišti. (…) Nikoli válka, ale tento tvrdý mír odříkání a dřiny bude tavnou lázní pro náš nejhlouběji oslabený národ! Dnes to téměř vypadá tak, jako by ve Versailles znovu oživlo krvavé bojiště od Severního moře po švýcarskou hranici, jako by přízraky ještě sváděly nad všemi hromadami mrtvol poslední boj nenávisti a zoufalství.“17

Gerd Krumeich hovořil o „traumatech světové války“, tato traumata označil za „zpropadenou výchozí pozici“ pro uzavření míru a zároveň litoval, že ani jediné dějiny Výmarské republiky – a to zahrnuje i „Versailles“ – nevycházejí opravdu z války.18 V mladší historiografii byla první světová válka charakterizována jako totální válka, především ve vztahu k totální mobilizaci společností vedoucích válku a k válečným diskurzům ve všech zemích, které, včetně dosud bezpříkladné propagandy, dodávaly válce ideologický a morální obsah. Co to znamenalo pro uzavření míru? Je vůbec možné uzavřít po totální válce mír, který by jak vítězové, tak poražení mohli uznat za spravedlivý a přijatelný? Byla to více než čtyři roky trvající totalita války – jejího technicko-průmyslového vedení stejně jako mobilizace „domácí fronty“ – která přispěla k moralizaci uzavření míru a kvůli níž se mírové smlouvy, zvláště ta s Německem, staly morálními rozsudky. Moralizace a ideologizace války a jejího vedení nalezly v míru a v mírových smlouvách své pokračování. Proto nabyla právě v německém případě otázka viny na válce tak enormního významu a proto nebylo v roce 1919 možno odpustit a zapomenout.

Neboť jak by musil vypadat mír, který by byl nejen v Německu, nejen ze strany vlád, ale ve všech na válce zúčastněných společenstvích považován za přiměřený a spravedlivý? Na rozdíl od dřívějších válek působila nyní na uzavření míru, na jeho vnímání a hodnocení celá společenství válčících států, jejich nálady a jejich zkušenosti. A jednající politici nechtěli a ani nemohli tento stav společnosti a veřejné mínění ignorovat. Více než sto let předtím tomu bylo na Vídeňském kongresu ještě jinak. V letech 1814/15 se poražená Francie účastnila jednání a mohlo být vytvořeno evropské mírové uspořádání, které se zaměřilo na politické imperativy – restaurace, rovnováha, solidarita – a nemuselo se ohlížet na zájmy a nálady společnosti. To bylo po stu letech zcela nemožné. Mír z roku 1919 nemohl potlačit válkou rozpoutané dynamické procesy. To byl jeden z hlavních důvodů jak velké a všude patrné nespokojenosti s versailleským pořádkem, tak také jeho nestability. Společenské procesy z doby války zasahovaly do mírové dohody a ta se zároveň mísila s rozličnými zájmy, nadějemi a očekáváními, které dalece přesahovaly konec války, ale přesto byly různými aktéry spojovány s mírem. Jejich skutečné nebo domnělé nenaplnění – můžeme také mluvit o deziluzi – výrazně přispělo k diskreditaci míru.

Publicista Klaus Harpprecht psal roku 1969 o „zraněné duši francouzského národa“, která měla okřát u barokního symbolu Versailles, což se podle něj nezdařilo. Padesát let po mírové dohodě, u příležitosti „temného výročí“, považoval zpětně Versailleskou smlouvu za „parafování a ratifikaci permanentní absence míru v Evropě“.19 To bylo napsáno po druhé světové válce, kterou, jak bylo řečeno, mnozí vysvětlovali údajným selháním pařížské konference a ustanovení Versailleské smlouvy i dalších dohod, uzavřených na pařížských předměstích.

Ale již ve dvacátých letech, kdy ještě neoschl inkoust na podpisech smluv, by se na straně poražených i na straně vítězů stěží našel nějaký hlas, ochotný smlouvy hájit. Dohodoví politici se vzájemně činili zodpovědnými za špatný mír, který se jedněm jevil příliš tvrdý, druhým příliš mírný. Bezpočetní poradci a experti, kteří se u Spojenců podíleli na přípravě jednání a zčásti byli v Paříži rovněž přítomni, pociťovali zklamání z výsledků konference a dávali mu veřejně průchod. I v tom smyslu, že z idealistických plánů na nové mírové uspořádání světa se staly shnilé kompromisy. Pro historika a filozofa Arnolda Toynbeeho, který v roce 1919 patřil k britské delegaci, byla pařížská konference „duši ničící záležitost“ („a soul-destroying affair“). „Za války nás nechali uvěřit, že se účastníme díla výstavby a nepřispíváme ke katastrofě, a teď se vše rozplývá a člověk poznává, co válka ve skutečnosti způsobuje – nic než ničení.“20 William A. White, americký žurnalista a politik, který roku 1919 s Woodrowem Wilsonem přicestoval do Paříže, aby zajišťoval zpravodajství z konference, byl zklamán a frustrován: „Vkládali jsme do tohoto podniku tak velké naděje, věřili jsme, že nás povolal sám Bůh; a teď, na konci, musíme vykonávat nejšpinavější pekelnou práci: nechat vyhladovět lidi, zmocnit se majetku celých území – anebo přitom pomáhat našim přátelům; jsme u toho, když duch pomsty a ponížení spojuje i tuto válku s nekončícím řetězem válek, který vede nazpět až ke Kainovi (a Abelovi; E. C.).“21

Byly Versailleská smlouva a versailleský systém od začátku odsouzeny ke ztroskotání? Byly smlouvy z pařížských předměstí pouhým příměřím, přerušením války, která se dvacet let později měla opět rozhořet? Učinily výsledky „Versailles“ novou válku přímo nevyhnutelnou? Anebo obsahovaly smlouvy z roku 1919 také vyhlídky na mír? Mohlo z nich vzejít stabilní evropské a mezinárodní uspořádání? Veřejná a vědecká debata nejen v Německu se dodnes pohybuje mezi těmito dvěma póly vytváření úsudku, které je jednoznačně a skoro neodvratně poznamenáno vývojem ve dvacátých, a zvláště třicátých letech: zánikem Výmarské republiky, vzestupem a vládou nacismu i druhou světovou válkou. Je těžké vymanit se z víru těchto dějů, uplatnit na téma Versailles takový pohled, který se zbaví této fixace a v událostech roku 1919 uvidí víc než pouhou prehistorii. Přesto se chce tato kniha o to pokusit.

Vždyť v roce 1919 nebyl nevyhnutelný ani zánik Výmarské republiky, ani nacismus, tehdy nebyla neodvratná ani druhá světová válka. I po první světové válce byla budoucnost otevřená. Vše ostatní by vycházelo z ahistorického myšlení a nazíralo by lidi meziválečné doby, která se ovšem stala meziválečnou teprve od roku 1939, jen jako pomocníky předurčeného průběhu dějin. V roce 1919 šlo o to – což je v Paříži shromážděným zástupcům vítězných mocností třeba přiznat – navrhnout stabilní a pokojné mezinárodní uspořádání, které by zabránilo válkám a vytvořilo rámec pro nenásilné utváření mezinárodních vztahů; navíc to měl být takový pořádek, který svým základem v právu na sebeurčení národů měl působit demokratizačně – a také tato demokratizace měla sloužit míru.

Jak se dostálo či nedostálo těmto motivům a úmyslům, o to se jedná v této knize. Pařížská konference roku 1919 je chápána jako otevřená historická situace. Proto se pro vývoj a události let 1919/20 hledá odpověď v trendech první světové války. Protože průběh války a zkušenosti z ní na jedné straně a s mírem spjatá očekávání a mírové urovnání na straně druhé byly v tak těsném vzájemném vztahu, že je nakonec nelze oddělovat. Ani jednající politici roku 1919, ani ostatní aktéři, jejichž cesty se v Paříži setkávaly, se nevymanili ze zkušeností války. Tyto zkušenosti byly ale mimořádně různorodé, vytvářely se zcela odlišně a vedly, nehledě na všeobecnou touhu po míru, k úplně odlišným představám o uspořádání a politických cílech. To ztěžovalo uzavření míru.

Cíle, s nimiž státy táhly do války v roce 1914, nebyly totožné s mírovými cíli roku 1919. Mírové cíle jak vítězných mocností – Spojenců a přidružených států, které byly zastoupeny na Pařížské konferenci –, tak také států poražených se vytvářely ve válce, která na podzim 1918 skončila na bojištích, ale pokračovala v lidských myslích. Z válečných cílů se nyní musily stát mírové cíle, které se nezaměřovaly na mobilizaci národa, ale na mezinárodní, stabilní politický řád, který nicméně odpovídal vlastním národním zájmům. Ve všech případech – a právě nejen pro poražené – to znamenalo značné a často nanejvýš bolestné omezení požadavků, které se zrodily v letech války, jimiž bylo ospravedlňováno válečné úsilí a stále více také ničení, utrpení a oběti. K dějinám mírové konference a také k dějinám jejího působení patří, že dlouho před jejím počátkem byla vzbuzena očekávání, která bylo pak stěží možno naplnit. V zápase o nový politický řád na sebe narážely nejen rozdílné představy o míru u vítězů a poražených, ale kromě toho si rovněž odlišné mírové cíle vítězných mocností vynucovaly kompromisy, ústupky a upuštění od maximálních požadavků. Následkem byla zklamání a i to přispělo k tomu, že mírové smlouvy z let 1919 a 1920 již brzy po podpisu měly jen velice málo zastánců. Místo toho převládala nespokojenost, frustrace a kritika nejen samotných smluv a jejich ustanovení, ale i těch, kteří je dojednali: amerického prezidenta Woodrowa Wilsona, britského předsedy vlády Davida Lloyda George a francouzského ministerského předsedy Georgese Clémenceaua, jimž se vyčítalo, že sice vyhráli válku, ale prohráli mír.

Že národní válečné cíle určují mezinárodní mír a mohly by být v mírových smlouvách realizovány jedna ku jedné, byla iluze, živená za války ve všech válčících společnostech. Podlehli jí nejen politici, diplomaté a vysoké vojenské kruhy, ale se silným přispěním tisku a propagandy také obyvatelstvo. Tato iluze byla jedním z důvodů, proč se na smlouvách založený mezinárodní řád setkal – nejen v Německu – s tak vlažným přijetím a měl tak málo zastánců. Z toho nakonec získali prospěch nikoli ti, kteří toto uspořádání sice kritizovali, ale snažili se je zlepšit a reformovat, nýbrž ti, kteří je radikálně odmítali, bojovali proti němu a usilovali o jeho zničení.

Zklamány však byly a iluzí pozbyly i ony síly, které spoléhaly méně na válku a spíše na mír a s jeho uzavřením spjaté nové uspořádání světa. Byly to zejména národy v koloniích, které vztáhly slib sebeurčení národů na sebe a doufaly, či přímo očekávaly, že budou na Pařížské konferenci osvobozeny ze západoevropského imperiálního panství, nebo se tomuto osvobození a cíli sebeurčení alespoň přiblíží. Četné delegace z Asie a Afriky odcestovaly v roce 1919 do Paříže, aby tam tento zájem deklarovaly. Směrodatní činitelé však vůči nim zůstali hluší, a delegáti musili dokonce dospět ke zjištění, že imperiální panství v průběhu jednání nejenže nebylo oslabeno, ale naopak se potvrdilo a upevnilo. Rozklad Osmanské říše tak nevedl k nezávislosti národů Blízkého a Středního východu, nýbrž k novým formám imperiální závislosti. Také dřívějším německým koloniím v Africe se nedostalo nezávislosti, ale byly jako mandáty Společnosti národů de facto přiřčeny britské nebo francouzské koloniální říši. To v následujících letech značně přispělo k zesílení napětí mezi imperiální mocností a domorodým obyvatelstvem i k intenzifikaci koloniálních konfliktů. Proces dekolonizace, který začínal po roce 1945, byl tak zatížen v neposlední řadě vzrostlým potenciálem násilného postupu a celkovou zvýšenou připraveností k násilí.

Pojem „Versailles“ se v této knize nevztahuje jen na Versailleskou smlouvu, tedy na mír s Německem. Je to spíše značka pro mírové dohody a mezinárodní uspořádání, které co do významu a působení zasahovaly daleko za prostorový rámec Německa a Evropy a časově přes meziválečné období do doby dlouho po druhé světové válce. Tři velké říše se zhroutily na konci první světové války: ruská carská říše za říjnové revoluce již v roce 1917, habsburská říše, k jejímuž rozkladu došlo s koncem války 1918, a Osmanská říše, která přetrvala válku, v níž stála na straně poražených, jen o několik let, do roku 1922. Pařížská konference tedy považovala za svůj úkol nově teritoriálně a politicky uspořádat území a obyvatelstvo, ovládané těmito mnohonárodními impérii leckde po staletí, a začlenit je do poválečného pořádku vytvářeného vítěznými státy.

V Paříži shromážděné mocnosti ztroskotaly na tomto nesmírném úkolu také proto, že komplexní struktury těchto říší, které nebyly jen mnohonárodní, ale v nichž žili lidé také mnoha jazyků a různých náboženství, nebylo lze jednoduše převést do nového uspořádání. Všechny tři velké říše dokázaly na ovládaných územích udržet alespoň minimální stabilitu, tlumit potenciál nacionálních, etnických, náboženských a kulturních pnutí a konfliktů. To nyní skončilo, obzvlášť právě ve východní části střední Evropy a na evropském jihovýchodě, protože nově vznikající či nově vytvořené národní státy v těchto oblastech nebyly schopny a ani neměly politickou vůli převzít funkce rozpadlých monarchií, zaměřené na pořádek, rovnováhu a na kontrolu rizik etnických, kulturních nebo náboženských konfliktů. Právě naopak: dosud zpravidla neupevněné a slabými institucemi vybavené národní státy vnímaly samy sebe jako představitele určitých etnických nebo kulturních identit, což spíše zostřovalo vnitropolitické a mezistátní napětí a konflikty, než aby je omezovalo, či dokonce odstraňovalo. V „zóně rozpadu“ někdejších mocných říší – Shatterzone of Empires, podle označení Omera Bartova a Erica D. Weitze – tak po roce 1919 došlo k erupci násilí v podobě válek, občanských válek a pogromů.22 Nespoutané násilí přispělo k tomu, že z mladých, po roce 1918 vzniklých demokracií se často v průběhu nemnoha let staly autoritativní režimy a diktatury, opírající svou moc o násilí a represe. Státnost zůstávala za těchto podmínek pochybná a územně omezená; vznikaly oblasti státu vzdálené, zčásti dokonce bez státních struktur, v nichž nebylo možné udržet násilí na uzdě. V těchto „bloodlands“, jak je nazval americký historik Timothy Snyder, došlo nakonec ke genocidě; od třicátých let se tam spojovaly teroristické excesy s genocidálním násilím, uskutečňovaným stalinistickým Sovětským svazem a nacistickým Německem.23

Konec ukázky

Table of Contents

Úvod Versailles 1919 – Tázání po míru