Robert Pobi

MĚSTO PLNÉ OKEN

KALIBR

Přeložil Ivan Ryčovský

CITY OF WINDOWS

Copyright © 2019 by Robert Pobi

Translation rights arranged by the Sandra Dijkstra Literary Agency.

All rights reserved.

Translation Copyright © Ivan Ryčovský, 2021, by Euromedia Group, a. s.

ISBN 978-80-242-7056-2

Věnováno Reijovi, který by jistě cítil hrdost.

Dokážu vypočíst pohyb nebeských těles,

avšak nikoli lidskou hloupost.

(ÚDAJNÝ VÝROK ISAACA NEWTONA PRONESENÝ KOLEM ROKU 1720–1721)

1

19. prosince

New York City,

křižovatka Východní 42. ulice a Park Avenue

Nimi Olsenová udělala tu chybu, že se pokusila přejít 42. ulici půl bloku před křižovatkou a už jí blikla červená. Teď byla uvězněna na kupě umrzlé sněhové kaše, která se klikatila prostředkem jízdní dráhy, a cítila se zmrzlá jako psí bobek. Auta se kolem ní míhala vražednou rychlostí a každých pár vteřin se jí o bok otřelo zrcátko.

Provoz byl mimořádně vražedný, všichni jeho účastníci měli všeho po krk, cítili se bídně a zapálili by třeba lejno, kdyby vydalo trochu žáru. Už čtrnáct dnů se teploty blížily minus dvaceti stupňům, největší mrazy za více než sto let. Polovina zpravodajských stanic to vydávala za důkaz klimatických změn probíhajících v reálném čase a výstrahu před zánikem lidstva. Podle té druhé poloviny arktické mrazy jasně dokazovaly, že si globální oteplování vycucali z prstu vegani prohánějící se v teslách a nenávidějící americkou ústavu. Jediné, na čem se shodli skutečně všichni, bylo to, že je vážně zima.

Každý Newyorčan někdy zažil, jaké to je balancovat uprostřed vozovky a hrát si na toreadora mezi rozzuřenými automobily. Byla to také jedna z možných cest do rubriky úmrtních oznámení. Nimi tady vyrostla a vždycky si myslela, že pod koly aut končí ti druzí; více než patnáct tisíc chodců v metropoli se každoročně zblízka setkalo se znakem automobilky na kapotě auta a následně se projelo v sanitce. A i když svým zraněním nakonec podlehlo asi jen dvě stě z nich, Nimi nehodlala toto cvičení převádět z teoretické roviny do praxe.

Pečlivě se rozhlédla na obě strany a čekala na mezeru v proudu aut pádících kolem. Už pět minut tu takhle vrávorala a ráda by zase ucítila pod podrážkami chodník.

Pak se choreografie provozu jakoby mávnutím kouzelného proutku změnila a černý sedan jedoucí po Dvaačtyřicáté a podjíždějící viadukt na Park Avenue zpomalil. Řidič na ni mávl. Nimi zvedla nohu a vykročila do prázdna.

S úsměvem vstoupila před mřížku chladiče. I ona řidiči zamávala a její rty naznačily slovo „děkuji“.

Navázala s mužem oční kontakt a všechno bylo, jak má být. Ale jen na chvíli.

Sklo auta se roztříštilo a řidičova hlava zmizela – teď tu byla a v příští vteřině ne. Hodiny přestaly na kratičký okamžik měřit čas a všechno nepohnutě ztuhlo.

Teprve pak zaburácel výstřel.

Nimi začala křičet.

Vůz s automatickou převodovkou, který teď nikdo neřídil, vyrazil vpřed.

Nimi se rozběhla; člověk by mohl říct, že jí to myslelo rychle, ale v klinické terminologii se tomu říká instinkt.

Nebýt tak kluzko, měly by její podrážky lepší přilnavost.

Mít delší nohy, snad by na chodník doběhla včas.

Kdyby byla trochu větší, kosti a svaly by možná lépe ochránily její vnitřní orgány.

Být to v jiný den, mohla žít.

2

Kolumbijská univerzita

„Takže,“ doktor Lucas Page naposledy pohlédl vzhůru na počítačem generovaný vesmír blikající na stropě, „pokud to, co nazýváme realitou, není ve skutečnosti nic jiného než vysoce specializovaná simulace, je vůbec možné dešifrovat náš vesmír? A jestli ano, k čemu by nám to bylo dobré?“ Při těch slovech se speciální časosběrný efekt generovaný optikou za milion dolarů rozplynul a zapuštěné osvětlení posluchárny se opět vynořilo.

Page sestoupil z pódia, naposledy kývl na posluchače a popřál studentům příjemné vánoční prázdniny nenarušované rozjímáním ani cílevědomou činností. Svažující se řady vysokoškoláků povstaly jako jeden muž, roztleskaly se a nadšeně povykovaly.

Doktor využil té rozpačité chvíle těsně po přednášce, kdy studenti buď ještě tleskali, nebo si balili notebooky do batohů, vytratil se po schodech dolů a zmizel za závěsem. Studenti ho nekriticky obdivovali, ale on jim neoplácel stejnou mincí: vyhýbal se jim tak usilovně, až to někdy působilo komicky. Neměl nejmenší tušení, jak reagovat na slova: „Váš kurz mne opravdu nadchl, pane doktore; přeji vám překrásné vánoční prázdniny.“ A vůbec netoužil po tom si tuto dovednost osvojit.

Ta lhostejná stáda, která mu posílali do posluchárny, už ho začínala deprimovat. Každý ze studentů přicházel nabitý představami o vlastní výjimečnosti, ale jen málokdo měl vypěstované ty nejzákladnější schopnosti kritického myšlení. Stále častěji kladli otázky, které ve skutečnosti žádnými otázkami nebyly.

Venku v hale zamířil ke schodům. Chtěl brzy vypadnout – někde tam venku na něj čekal vánoční stromek s jeho jmenovkou.

Page zdolal schodiště zvláštní mechanickou chůzí, za jejíž dokonalostí se ukrývaly dlouhé roky předělávek a úprav jeho protézy. Nyní dokázal brát schody po dvou, což nebylo málo na člověka, o němž chirurgové kdysi prohlásili, že se po zbytek života neobejde bez chodítka. Ta tři patra sešel téměř stejně rychle jako za starých časů.

S každým krokem pouštěl posluchárnu víc a víc z hlavy a dělal to vědomě. Nemohl říct, že by tento konkrétní kurz neměl rád: on jej přímo nesnášel. Ne že by mezi posluchači nebyli žádní chytří studenti – pár se jich našlo. Ale vytřídit ty nadané z masy kreténů dalo zoufale mnoho práce, nehledě na to, že těch prvních bylo moc málo a těch druhých příliš mnoho.

Jeho přednáškový kurz – Teorie simulace a vesmír – se stal největším tahákem na katedře, což byl svým způsobem zázrak, vzhledem k tomu, že Page všechno vymyslel za jedinou noc v důsledku příliš mnoha drinků a příliš malé sebekontroly, když sarkasticky kývl na to, že se zúčastní nekonečně natahovaného akademického projektu, na jakém stály i ostatní katedry a jenž nebyl ničím jiným než dobře organizovaným plýtváním času a prostředky. Celé to byla jedna velká parodie – člověk by musel být idiot, aby to nepostřehl –, ale on nechal na svém stole ležet stručnou osnovu v rozsahu jednoho odstavce a děkanka si jí během jedné ze svých vzácných návštěv jeho kabinetu všimla. Když ji začala vychvalovat, neměl to srdce jí prozradit, že to byl jen žert. Teď tedy přednášel na téma, jež považoval za úplnou a naprostou hovadinu, bandě děcek neschopných rozeznat vědeckou teorii od teorie konspirační, to vše pod dohledem nadřízených, kteří zase nerozpoznali, co je myšleno vážně a co jako sarkasmus. Bylo to super.

Druhé poschodí bylo univerzitní variací na vánoční příměří z roku 1914: studenti denního studia, asistenti i profesoři se snažili tvářit jako přátelé, i kdyby jen pro tento večer. Nad lahvemi piva z dovozu a levného sektu předstírali, že konverzují, a přitom čekali, až se jim na chytrých telefonech rozsvítí nějaká zajímavější zpráva.

Page se úspěšně vyhnul třem pozdravům, třem nabídnutým pivům, dvěma sklenkám vína, jednomu šampaňskému (i když šlo o Perrier-Jouët Grand Brut) a jednomu poplácání po zádech. Otevřel dveře a tušil, že zastihne Debbie, jak známkuje studentské práce a kouká přitom na CNN.

Rozptýlila otazník, který se mu vznášel nad hlavou, když prudce natáhla ruku jeho směrem: v prstech svírala štůsek poznámkových lístků se vzkazy. Nevzhlédla, ale pozdravila jej slovy: „Měl jste jednašedesát telefonátů.“ Pak kývla bradou směrem k počítači. „A e-mailů jako sraček.“

Menší stolek vedle její pracovní plochy přetékal zabalenými vánočními dárky a on ze zkušenosti věděl, že je v nich alkohol v nejrůznějších obměnách – univerzitní ekvivalent obvyklých bonboniér pro učitele.

„Nějaké návštěvy?“ zeptal se.

Debbie tu byla hlavně proto, aby prověřovala návštěvníky, většinou z rodu ukňouraných studentů. Dělala si doktorát z astronomie kosmického prostoru. Tuto přednost u ní vyvažoval nepřehlédnutelný a ostentativně najevo dávaný Aspergerův syndrom. Právě její neschopnost pochopit neverbální kognitivní narážky z ní činila ideální asistentku: neplatily na ni žádné afektované výlevy, jichž studenti rádi používali jako zbraně. „Dvacet šest. Jediný, komu asi budete chtít zavolat, je mladý Haagstrom. Zemřel mu otec.“

Page se přestal probírat sloupcem vzkazů. „Pošlete mu e-mail a prodlužte mu termín o dva týdny. A vyřiďte mu, ať mi zavolá, kdyby něco potřeboval. Dejte mu mé číslo na mobil.“

Debbie vzhlédla a ve tváři se jí zračil údiv.

„Byl to jeho otec, proboha!“ řekl Page. „A jsou Vánoce.“

„Já to chápu. Ale že to chápete i vy, to mě překvapilo.“

Lucas kývl směrem ke stolku, na němž se vršily balíčky s vánoční radostí jako kostky v Tetrisu. „Můžu se na vás spolehnout, že rozešlete poděkování?“

Debbie mávla rukou. „Už se stalo, kromě dvou – jde o vašeho nakladatele a literárního agenta. Agent poslal dobrou skotskou a nakladatel jedenapůllitrovou lahev šampaňského.“

„Šampaňské pošlete děkance a připište k tomu, že jí přeju veselé Vánoce.“

„Je to lahev Bollingeru za tisíc dolarů.“

„V tom případě napište šťastné a veselé Vánoce.“ Pokusil se o úsměv. „A zbytek si odneste domů.“

Na videu v rohu Debbiina monitoru se objevila další reportáž a Page okamžitě automaticky zpozorněl. Když se v dolní části okna objevil titulek s komentářem, rozbušilo se mu srdce návalem adrenalinu. „Zesilte to.“ Byl si zcela jistý, že to vyslovil klidně.

Debbie stiskla na klávesnici tlačítko ZVUK.

Do kamery hleděla nažloutlá tvář druhořadého zpravodaje a na pozadí blikaly policejní majáky. Text běžící dole na obrazovce byl protkán negramotnými a vyhýbavými termíny moderní americké žurnalistiky, ale drmolící hlavy se tvářily, že jedna věc je jistá: někdo padl za oběť ostřelovači.

Page by to mohl nechat být, kdyby ho neupoutala postava obklopená služebními bundami FBI. Ten krok si člověk nemohl splést. A kabát šitý na míru taky ne.

„Nejsou to náhodou ti lidé, pro které jste dřív pracoval?“ zeptala se Debbie, aniž vzhlédla od monitoru.

„Nejsou,“ zalhal jí.

3

Východní 42. ulice a Park Avenue

Charge Brett Kehoe, zvláštní agent vedoucí vyšetřování, poodešel od stanu vztyčeného na místě činu; Grover Graves mu kráčel po boku a citoval výsledky počítačového modelu, což byl v daném čase a na této konkrétní křižovatce eufemismus pro domněnky a odhady. Kolem vládla noc, ale světla velkoměsta se odrážela od sněhu, což vyvolávalo iluzi práce při úplňku. Právě proto byli všichni na place nervózní: nemohli mít jistotu, že si muž s puškou sbalil vercajk a odešel domů.

Vítr fičel ulicí a hnal sníh pod Kehoeův šál, kde se rozpouštěl a vsakoval do límce. Každou jinou noc by ulice tvořila dokonalou kulisu newyorských Vánoc. Teď byla jen místem, kde někoho zavraždili. Rozměrné ozdoby visící ze sloupů pouličních lamp dodávaly celé situaci nádech morbidního humoru a Kehoe si to dobře uvědomoval.

Vzhlédl k linii střech, nekonečným řadám oken a padajícímu sněhu. Ať už čin naplánoval, kdo chtěl, věděl přesně, co dělá – za těchhle podmínek budou jeho lidé brzy vyčerpaní.

Kráčeli dál a Kehoe si automaticky – a nevědomky – prohlížel budovy. Měl na místě šest policejních ostřelovačů, kteří se starali o bezpečnost všech přítomných: vyšetřovatelů, občanů i pitomých novinářů. Nebo se aspoň měli starat. Přítomnost dvou týmů SWAT v pohotovostním režimu v kombinaci s newyorskou policií – NYPD – znamenala, že by střelec musel být idiot anebo sebevrah, kdyby se tady pořád zdržoval. A právě proto byl každý kolem trochu nervózní.

Co v tomto případě Kehoea opravdu znepokojovalo, byla volba oběti. To, že někdo zavraždil agenta FBI, se občas stávalo. Ne tak často, jak si lidé mysleli, a už vůbec ne tolikrát, jak s oblibou tvrdili ti kreténi ve zprávách. Ale každý, koho se to týkalo, věděl, že jistá statistická pravděpodobnost tu existuje. A že si vůbec někdo dal práci zavraždit jednoho z jeho lidí, naznačovalo, že tu existují širší souvislosti, které Kehoeovi zatím unikaly.

„Co tady jen tak stojíte a krčíte rameny? Tohle je čistá fyzika: á na druhou plus bé na druhou rovná se cé na druhou.“

Graves už byl zpátky ve velitelském voze a zvedl tablet odolný proti povětrnostním vlivům, propojený s modelovacím hardwarem. „Jasně. Starej Pythagoras se setsakra vyznal. Jenže my nemůžeme určit ani horizontální, ani vertikální azimut, takže nemáme žádný výchozí bod.“

Kehoe se při práci nikdy nenechal ovládat emocemi a byl na to osobně velmi pyšný, ale neustálé „nevím“ dokázal poslouchat jen do určitého okamžiku. „V tamtom autě máme mrtvého federálního agenta a na kandelábru je přišpendlená civilní oběť. Takže žádné ‚nejde to‘ neberu.“

Graves znovu zvedl tablet, jako by jím mohl názorně ilustrovat své tvrzení. „Abychom zjistili, kde se střelec nacházel, potřebujeme znát určité veličiny, a ty prostě nemáme. Neznáme úhel, pod kterým se střela pohybovala, protože neexistuje přesný způsob, jak vytyčit její dráhu. Nemůžeme ani zpětně vystopovat trasu střely od těla oběti, protože kulka úplně roztříštila hlavu: není s čím pracovat. Při zásahu se různé projektily chovají odlišně, některé se dokonce odrazí zpátky jako tehdy v Kennedyho případě, pokud chcete věřit Warrenově komisi.“

„Ptám se vás na fakta, ne na váš názor,“ odsekl Kehoe a nechal v hlase zaznít tón náležející vůdci smečky.

„Promiňte, pane.“

„Co videa?“ zeptal se Kehoe. Všemocné technologie měly tu světlou stránku, že každé veřejné prostranství vždy hlídalo aspoň jedno bdělé oko.

„Zkontrolovali jsme všechny záznamy: z bezpečnostních kamer, dopravních kamer i z mobilů kolemjdoucích chodců a dostali jsme velké nic. Máme jedno video z kamery taxíku jedoucího o tři auta vepředu, a to dobře demonstruje celý domino efekt počínaje okamžikem zásahu, ale je bez zvuku, takže nemůžeme určit přesný čas. Dospěli jsme k časovému oknu dlouhému čtyři vteřiny, což znamená, že když náboj zasáhl cíl, mohlo být auto kdekoli v křižovatce. A ona udělala několik salt, než přistála na kandelábru.“

Konec ukázky

Table of Contents

1

2

3