Copyright © Michal Viewegh, 2001

All rights reserved

ISBN 978-80-249-4363-3

Praha 20. prosince 1999

Drahá Lauro,

jediné, co mi po Tobě zbylo, jsou vzpomínky. Když to takhle napíšu, zní to jako text nějakého hloupého amerického hitu, kterým jsme se spolu občas vysmívali – a najednou je pro mě v tom klišé hluboká pravda. Celé hodiny, celé dny na Tebe vzpomínám – v práci, v autě, doma, v čekárně u doktora Z. – všude. Vzpomínám, a kdykoliv se mi podaří objevit v paměti nějaký nový obrázek nebo třeba jenom nový detail, úplně mě to nadchne – a hned vzápětí „sejme“. Ty se budeš určitě smát, ale já si detailně vybavuji i zdánlivé hlouposti – třeba ten téměř obřadný způsob, jakým jsi u mne doma zalévala květiny, nebo ten přehnaně vyděšený, neodolatelně komický obličej, který pokaždé děláš, když si strkáš do ucha čisticí tyčinku… Směšné, co? Nebo ta nedělní rána, když ses probudila v báječné náladě a rozhodla ses, že nám usmažíš k snídani vajíčka nebo čerstvé lívance – úplně Tě vidím, jak stojíš bosá v kuchyni před sporákem a na jednom z mých bílých bavlněných triček, ve kterých jsi spávala, máš jako obvykle zelené skvrny od Tvé oblíbené mentolové zubní pasty.

Lásko, v prosinci jsem Ti poslal celkem tři dopisy, ale Ty jsi ani jeden z nich neotevřela. Když jsem Ti takhle jednoho ponurého prosincového večera psal, z ničeho nic jsem si představil, jak cestou z práce zamyšleně stojíš ve vagonu metra – a dostal jsem nápad oslovit Tě tímto neobvyklým způsobem. Vsadil bych se, že jsi nad slovem nápad právě opovržlivě pohnula koutky svých hezkých úst a možná i na vteřinu či dvě jakoby rezignovaně přivřela oči, jako jsi to dělávala nad mými podobně pošetilými nápady – například když jsem Ti tenkrát na naší první dovolené v Chorvatsku navrhl, abychom si za všechny zbylé peníze koupili náhrobní desku z toho nádherného hvarského pískovce (doktor Z. říká, že jsem se zřejmě už tehdy o Tvou lásku bál a podvědomě jsem potřeboval nějakou hmatatelnou pojistku, že mě nikdy neopustíš…). Ale zpátky k tomu mému nápadu: koupím si na celý půlrok tyhle reklamní plochy, říkal jsem si, a oslovím Tě veřejně, přede všemi… Okamžitě jsem té myšlence propadl. Šest milostných dopisů namísto stupidních reklam na koberce nebo rostlinné oleje! Vzrušeně jsem přecházel po své garsoniéře (jistě si ji umíš vybavit, s žádným nábytkem jsem po Tvém odchodu nehýbal) a představoval jsem si okamžik, kdy si mojí „reklamy“ poprvé všimneš: jak zvědavě přistoupíš blíž, jak se nechápavě začteš a jak přitom nepatrně nakrčíš nos a mezi Tvým obočím se objeví ta známá, milá, něžná vráska… A snad tisíckrát jsem si samozřejmě představoval onu vteřinu, kdy náhle neomylně pochopíš, že text je adresován Tobě – polekaně zatajíš dech, lehce zrudneš a možná i maličko poodstoupíš a opatrně se rozhlédneš, jako kdyby Tě některý ze spolucestujících mohl usvědčit, že adresátkou dopisu jsi právě Ty… A hned vzápětí začneš předstírat lhostejnost, maximálně jakýsi lehce pobavený zájem…

Lásko, mohu Ti psát jen jednou měsíčně a na každý dopis mám navíc jen těchto zhruba šedesát řádek, a tak mě doslova mučí, že musím šetřit každým slovem, což pochopitelně neumím. Zatím doufám jen v jedno: že stále ještě jezdíš do redakce metrem a že dříve či později na můj dopis narazíš – vidíš, jak směšně malé mohou být největší lidské naděje?

Líbám Tě vroucně (vroucně je možná trapně knižní slovo, ale neumím najít žádné výstižnější).

Oliver

PROLOG

Milé dámy,

tohle je můj milostný román. To zní dobře, ne? Milostný románek se vším všudy, řekl by Oliver. O něm je ten román především. Taky je trochu o Jeffovi, Richardovi a Robertovi (v tomto pořadí), a kromě toho v něm najdete i několik úplně kratičkých love stories mojí mámy a Ingrid. Ingrid je od dětství moje nejlepší přítelkyně – to pro vaši informaci. Sama nesnáším, když se nemůžu v knížce rychle zorientovat, a jakmile ještě někde na šedesáté stránce pořádně nevím, kdo je kdo, jdu od toho – asi chápete, že přesně tomu bych se ve vašem případě ráda vyhnula. Takže když už jsem zmínila Ingrid: Jestli chcete vědět, jak Ingrid vypadá, představte si herečku Julii Roberts, přidělejte jí v duchu pořádnou mezírku mezi předními řezáky, uberte jí bratru deset let a třiadvacet centimetrů výšky – a máte naprosto přesnou Ingrid. Tytéž bohaté vlasy, tytéž krásné oříškové oči, táž hezká široká pusa… Ta mezírka (po pravdě řečeno je to spíš mezera) a hlavně těch chybějících třiadvacet čísel je ovšem pro Ingrid životní prokletí. Samozřejmě že je i tak krásná, ale bohužel ne natolik, aby ji to dělalo nedostupnou. Kdyby byla o třiadvacet centimetrů vyšší a neměla tu díru mezi zuby, troufl by si na ni jen málokterý chlap, ale takhle po ní naopak vyjíždějí úplně všichni. Ingrid pro ně představuje nečekaně snadnou možnost, jak přeříznout Julii Roberts; když si vezme boty na čtvrtmetrovém podpatku (jiné ostatně nenosí) a zavře pusu, je ta iluze skoro dokonalá.

Máma se jmenuje Jana a pracuje jako překladatelka na volné noze. Občas říká, že překládá českou hloupost do angličtiny, němčiny a španělštiny. Říká to hlavně tehdy, když má vztek na různé rádoby špičkové manažery, co se za celý život nedokázali naučit žádný jazyk, a přesto netrpělivě pomlaskávají, když se jim zdá, že máma slova jako spádoviště k rozpouštění vlaků, rozběžný bod či svážný pahrbek (tohle chtěl po mámě nedávno přeložit nějaký papaláš přes železnice) překládá příliš pomalu.

Já se jmenuju Laura, letos mi bylo dvaadvacet a pracuju v redakci časopisu Vyrovnaná žena. Oliver kdysi poznamenal, že Vyrovnaná žena je Bravo pro čtyřicetileté, což je sice docela vtipné přirovnání, ale samozřejmě neplatí univerzálně. Například mojí mámě sice je přes čtyřicet, nicméně náš časopis nikdy nečte. Tvrdí, že pro ni osobně je Vyrovnaná žena něco podobného jako ta kazeta relaxační hudby, kterou loni dostala od Richarda k Vánocům: místo aby ji uklidňovala, příšerně ji rozčiluje. Na té kazetě je smíchaný ptačí zpěv se šuměním moře, což máma už po pár minutách poslechu označila za smrtelnou kombinaci a při jednom obzvlášť enervujícím ptačím trylku pak kazetu doslova vyrvala z rádia.

No, to by snad pro začátek stačilo.

Jednu postavu jsem vám zatím zamlčela – sama nevím proč.

Možná proto, že občas pochybuji, jestli ta postava vůbec existuje.

Kapitola I

Má už Laura chlapce? – Nejlepší přítelkyně – Rickieho bělmo – SMS od Olivera! – Riskantní lež

1/

Začnu třeba tím, jak jsme se předloni na konci srpna vrátili s Richardem z dovolené v Chorvatsku.

Na začátku každého mluveného i psaného projevu by prý měl být vtip – alespoň to tvrdí příručka Jak si zlepšit mluvený a psaný projev. Různé psychologické příručky jako Nekazte si život maličkostmi nebo Jak si vybudovat harmonický partnerský vztah si mimochodem kupuju dost často, neboť odjakživa trpím možná naivní, ale tak jako tak znervózňující představou, že se v nich skrývají jakési zásadní informace, bez jejichž znalosti není možné prožít šťastný život… No nic. Vtipem navodíte přátelskou atmosféru a získáte si posluchače na svou stranu, tvrdí autor výše zmíněné brožury. Když v projevu, tak proč ne na začátku románu, říkám si, jenomže kterým?

Kterým z těch všech vtipů, z nichž se přinejmenším poslední dva roky skládá můj život?

Tak co třeba tenhle: Je mi dvaadvacet, mám za sebou tři roky poměrně intenzivního milostného života – a moje jediná žijící babička, které už bohužel poněkud haraší, se mě dodnes při každé návštěvě zeptá, jestli prý už mám chlapce.

„Tak co, Lauro,“ říká s šibalským úsměvem, „už máš nějakého chlapce?“

Nikdy nevím, jestli se mám smát, nebo spíš brečet. Hodiny a hodiny jsem jí vyprávěla o svém vztahu s Jeffem, Richardem, Oliverem a později i Robertem (pokud jde o svěřování tohoto typu, babička mi někdy tak trochu nahrazuje mou kosmopolitní matku, která je věčně někde v čudu), a dokonce jsem jí pokaždé věnovala i jejich fotku; babička ji sice slavnostně zasunula za sklo od kredence vedle ostatních rodinných fotografií (na většině je samozřejmě táta), ale na její naprosté nezasvěcenosti se tím nic nezměnilo.

„Tak co, Lauro,“ zeptala se mě i onoho srpnového pátečního odpoledne, když jsem se u ní zastavila, abych jí předala dárek z dovolené v Chorvatsku, „jestlipak už máš nějakého chlapce?“

A víte, milé dámy, co jsem jí odpověděla?

Nevím, co mě to popadlo, ale prostě jsem jí najednou nechtěla lhát.

Tak jsem na ni udělala takové ty upřímné oči à la Barunka Panklová a pravila jsem:

„Mám, babičko. Dokonce hned dva.“

2/

Nyní tedy ten návrat z dovolené: Přiletěli jsme ve čtvrtek odpoledne. Byt byl prázdný, máma byla ještě v Chicagu u svého tehdejšího přítele Stevena, takže Rickie se rozhodl, že u nás přespí.

Žádnou radost jsem z toho rozhodně neměla.

Otupěle jsem začala vybalovat kufry (Rickie se nabízel, že mi pomůže, ale já jsem ho odmítla). Každé tričko, které jsem vzala do ruky, mi připomnělo ten či onen konkrétní den, kdy jsem ho měla na sobě – a tím i Olivera. Plavky, které jsem před odletem musela zapakovat ještě mokré, byly už poněkud zatuchlé, ale zároveň z nich bylo ještě slabě cítit moře. Mám odjakživa silně vyvinutý čich, což – jak všichni víme – má svá pro i proti. Pokud zrovna nežijete v rozkvetlém mandlovém háji a do práce jezdíte tak jako já narvaným metrem, je tahle dispozice rozhodně spíš nevýhodou. Možná lépe než druzí dokážete vychutnat vůni vína či květin, lépe než většina ostatních umíte ocenit rafinované složení drahého parfému (na drahých parfémech upřímně řečeno doslova ujíždím…), ale zároveň i nadprůměrně trpíte. I velmi slabý zápach, který ostatním připadá pouze nepříjemný (pokud ho vůbec cítí), vás fyzicky doslova ničí.

Ale to předbíhám.

Rickie se naštěstí rozhodl, že si půjde do hospody zahrát šipky, takže jsem mohla zavolat Ingrid a všechno jí vyklopit: Asi jsem se zamilovala! Do bezmála čtyřicetiletého chlapa!

Na druhé straně linky je ticho. Pochopím, že Ingrid mé nadšení nesdílí. Má pocit, říká po chvíli, že čtyřicet let už je vážně moc.

„To jsem si taky myslela…,“ pronesu bezmocně.

Později se mě Ingrid ptá, jestli si nechci jít večer někam zatancovat, abychom oslavily můj návrat – ale na to jsem po té dlouhé cestě příliš unavená.

„Dneska ne, nezlob se. Co zítra?“ navrhuju. „Když tak běž sama. Ale neudělej žádnou blbost…“

Vím, co říkám. Pokud jde o sex, měla přede mnou Ingrid vždycky náskok. Já jsem o panenství přišla v devatenácti, Ingrid v patnácti. Od té doby už zažila leccos. Ne všechno vyzkoušela dobrovolně – jednou ji jakýsi profesionální tanečník proti její vůli na půlku noci připoutal k posteli… Po zážitcích tohoto typu následuje zpravidla jeden plačtivý ranní telefonát (hádejte komu…) a potom zhruba třítýdenní celibát. Během něho se Ingrid přihlásí do jednoho nebo dvou vzdělávacích kurzů a na kick-box. Když ji v tomto specifickém období navštívím doma, obvykle ji zastihnu, jak svýma krátkýma nohama zuřivě kope před sebe a vykřikuje, že všichni chlapi by zasloužili vykastrovat… Týden nato ale už opět sedí někde v kavárně v tričku na ramínka a dělá oči na zelenookého černovlasého kluka v kašmírovém svetru; ještě týž večer se s ním vyspí, zamiluje se do něj a po týdnu známosti mu v prodejně The Art of Living zakoupí oranžové křeslo (což toho kluka samozřejmě vyděsí, okamžitě se stáhne a začne o Ingrid prohlašovat, že je tak trochu praštěná).

Což má ostatně pravdu.

3/

V pátek jsem ještě měla dovolenou. Mohla jsem klidně spát třeba až do jedenácti, ale místo toho jsem byla už od svítání vzhůru a pozorovala strop. Nemohla jsem se dočkat, až zapnu mobil – ale to jsem nemohla udělat dřív než v osm, aby to Rickiemu nebylo nápadné. Musela jsem mobil na noc vypnout, neboť jsem během dovolené zjistila, že Rickieho dokáže vzbudit i to jediné tichounké pípnutí, ohlašující příchod textové zprávy. Znáte to: v půl druhé v noci otevřete oči, protože si nejste jistá, jestli to píplo nebo ne (bojíte se samozřejmě obou variant) – a na protější zdi se zrádně odráží nazelenalý proužek displeje… Takže zrudnete (naštěstí je tma), zadržíte dech, opatrně se natáhnete k nočnímu stolku pro mobil a zprávu si co nejrychleji přečtete (samozřejmě tak, aby na ni váš přítel neviděl, kdyby byl náhodou vzhůru):

EXISTUJE NECO PRAZDNEJSIHO NEZ PRAZDNA NARUC?

Okamžitě zprávu vymažete, přestože vám to trhá srdce. Displej vzápětí zhasne, takže to jediné, co ve tmě hotelového pokoje nyní svítí, je bělmo vašeho tiše žárlícího přítele…

Myslím, milé sestry, že si to určitě dokážete představit – mobil přece dneska máme každá.

Vsadím se, že moc dobře víte, jaké takové jedno pípnutí dokáže vytvořit dusno.

4/

Nakonec jsem to stejně nevydržela. Ve čtvrt na osm jsem si nasadila brýle a vstala jsem z postele. Rickie spal – nebo předstíral, že spí. Mimochodem, brýle: nosím je už od třetí třídy, takže jsem si na ně dávno zvykla. Nemám z nich sebemenší mindrák. Já rovná se brýle, tak to vždycky bylo a bude. O kontaktních čočkách jsem nikdy neuvažovala – jednak se dneska dají sehnat opravdu slušivé brýle a za druhé si už z principu odmítám strkat prsty do očí… Připadá mi to vážně nechutné. Když vidím, jak si někdo stahuje spodní víčko a ukazuje celému světu svou rudou sliznici, je mi z toho pokaždé šoufl. Navíc přitom každý vypadá jako mentálně retardovaný idiot – všimli jste si někdy, jak se lidé při nasazování čoček tváří?

No nic, jakmile jsem měla brýle na nose, šla jsem do kuchyně zapnout mobil, abych zjistila, jestli mi v noci nepřišla od někoho nějaká textovka. Říkám od někoho, ale samozřejmě mám na mysli hlavně Olivera. Kromě něj mi v noci píší už jenom máma a Ingrid. Se zprávami od mámy problém není, ty můžu dát Rickiemu kdykoliv přečíst (samozřejmě s výjimkou těch, v nichž se máma zmiňuje o něm – ha ha…).

Typická textovka od Ingrid přichází v časných ranních hodinách a zní: VSECHNY CHLAPY BY MELI VYKASTROVAT!

5/

Zapnutý mobil tiše pípne. Přijaté zprávy: 1, hlásí displej. Stisknu příslušné tlačítko: Oliver. Od Ingrid naštěstí nic, od mámy taky nic, což mě lehce znervózňuje – ale teď je tu především ta Oliverova zpráva. Číst? Ano!!!

ZVU TE NA VECERI – V SEDM U NARODNIHO DIVADLA? O.

Moje myšlenky proběhnou v následujícím sledu:

1. Jsem šťastná!

2.  Musím se přeobjednat u zubaře z pondělka na dnešek! (A klidně kvůli tomu přetrpím všechny jeho oplzlé poznámky!)

3. Musím se dostat ještě dopoledne ke kadeřnici!

4. Proč se máma neozývá?

5. Musím se oholit!

„Kdo ti píše?“ ozva se Rickie z ložnice.

Nenávidím ho! Jak mohl to pípnutí slyšet? Už přichází. Vymazat zprávu? Ano. Mažu zprávy. Tak dělej! Žádné přijaté zprávy. Uf. Rickie stojí přede mnou. Políbí mě na čelo (ví, že ještě nemám vyčištěné zuby) a podezíravě hledí na mobil v mé ruce.

„Máma,“ říkám chladnokrevně. „Pokud sežene letenku, přiletí už dneska večer.“

Kapitola II

Richard alias Rickie – Aplikace femigelu – BMW a rodinné finance

1/

Rickie je o dva roky mladší než já. Když jsem ho poznala, prodával v jednom obchodě na Národní třídě mobilní telefony. Měl tudíž sklon posuzovat lidi podle toho, jaký vlastní přístroj.

Takovej blbeček s tim nejlevnějšim Alcatelem…

Co dělá Rickie dneska? To nevím.

2/

Jmenuje se ve skutečnosti Richard, ale kamarádi mu říkají Rickie. Richard je podle mě – na rozdíl od Rickieho – docela dobré, jaksi poctivé jméno, ale Rickie trval na tom, abych jeho přezdívku laskavě používala. Tak jsem ji používala. Copak záleží na jméně? říkala jsem si. Zpočátku mi její vyslovení na veřejnosti dělalo trochu potíže, ale zvykla jsem si. Časem mi to ani nepřišlo. Klidně jsem ho oslovila Rickie i před lidmi. Říkala jsem to ale trochu zdrženlivě, jakoby uvědoměle, jestli mi rozumíte, abych všem, co mě slyšeli a co si tak jako já možná uvědomovali, že ta přezdívka je mírně řečeno sporná, dala najevo patřičný ironický odstup. Po roce už jsem dokázala na Rickieho i hlasitě zavolat: „Rickie, pojď sem, prosím tě!“

Konec ukázky

Table of Contents

PROLOG

Kapitola I

Kapitola II