Přeložila:

DANIELA ČERMÁKOVÁ

Loretta Chase: Vévoda v zářivé zbroji

Vydání první

Copyright © 2017 by Loretta Chekani

All rights reserved

Images and Cover Art Illustration by Period Images, Pi Creative Lab and RevArt10. Cover Text by Ricardo.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2406. publikaci

Přeloženo z anglického originálu A Duke in Shining Armor,

vydaného nakladatelstvím Avon Books, An Imprint of HarperCollinsPublishers, New York v roce 2017

Český překlad © 2021 Daniela Čermáková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1355-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1356-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Loretta Chase

VÉVODA

v zářivé zbroji

Mé sestřenici Valerii Kerxhalliové,

která čelí svým vlastním životním výzvám

s veškerou odvahou, vynalézavostí,

šarmem a humorem opravdové hrdinky.

Poděkování

Děkuju:

May Chenové, své redaktorce, která mi dokáže číst myšlenky, když to já nesvedu, zvednout náladu a celkově mě přiměje napsat lepší knížku, než co jsem čekala nebo v to doufala.

Nancy Yostové, své agentce, která se stará o byznys, zatímco mě inspiruje, povzbuzuje a přichází s úžasnými nápady, jež vydávám za svoje vlastní.

Susan Hollowayové Scottové, druhé dívce z Nerdy History, mé spisovatelské důvěrnici a spřízněné duši, s níž sdílím své slzy i smích.

Doktoru Bruci Hubbardovi, který mi znovu pomohl vyznat se v oblasti lékařství v devatenáctém a dvacátém století.

Larrymu Abramoffovi, který postavil opěrku pro nohy a zachránil mi život (a nejspíš moji kariéru spisovatelky).

Glorii Abramoffové, která řekla, že si tu opěrku můžu schovat u nich doma (a nejspíš mi zachránila manželství).

Cynthii, Vivian a Kathy, mým sestrám, které mě podporují od samého začátku jak ve spisovatelských, tak nespisovatelských oblastech, a ještě neskončily –

– s obzvláštním díkem Cynthii, která mi při procházkách pomohla vyřešit více než jeden problém s dějem, stojí při mně při autorských akcích a vždycky ráda vyrazí na nákupy.

Walterovi, mému manželovi, který se mnou trpělivě probírá všechny moje nápady – i když jsem ho posledně neposlechla – bere mě na úžasná místa a používá další mužská lákadla, aby mi zabránil utíkat od knížky.

Všechny chyby a špatná rozhodnutí v téhle knížce padají, bohužel, na moji hlavu.

Prolog

Londýn

Brzké ráno 11. června 1833

Vévoda z Ashmontu nebyl moc dobrý vévoda – vlastně byl spíš poměrně špatný vévoda. A tak nemohlo nikoho ani v nejmenším překvapit, že opilý jako nějaký císař – což znamená desetkrát opilejší než nějaký lord – vrávoral ze schodů Crockfordova klubu, zavěšený do jednoho ze svých dvou nejlepších přátel.

Tentokrát se jednalo o Hugha Philemona Ancastera, sedmého vévodu z Ripley. Zatímco Ashmont byl světlovlasý, modrooký a vypadal jako anděl, Ripley byl celý tmavý. Na rozdíl od Ashmonta nepůsobil dojmem, že je utkaný ze snů a pavučinek, a ženy nesledovaly každý jeho pohyb očima plnýma obdivu tak jako Jeho Milost s andělskou tváří.

Když má dobrý den, prohlásil někdo jednou, Ripleyho tvář připomíná vlka, který prošel příliš mnoha souboji.

Kromě toho, ačkoliv ho jeho starší titul řadil o jeden či dva stupínky výše než Ashmonta, Ripley byl zpitý pouze jako kdejaký lord. Dokázal stále odlišit, kde je nahoře a dole. Zatímco Jeho Milost Ashmont nejevila žádné sklony k tomu, aby klopýtala směrem dolů, ke St. James’s Palace, kam ho Ripley táhl.

„Tudy,“ funěl. „Tam stojí drožky.“

„Správně,“ mumlal Ashmont. „Nemůžu zmeškat svatbu. Tuhle ne. Já se přece žením. S Olympií. Musím tam být. Slíbil jsem to.“

„Stihneš ji,“ ujistil ho Ripley a vedl svého přítele přes ulici. Ta svatba pro něho byla novinka, vybraná nevěsta přímo šok: lady Olympia Hightowerová, ze všech možných žen. Byla to ta poslední dívka na světě, o níž by se domníval, že si vezme Ashmonta – nebo kohokoliv, když už jsme u toho.

Ne že by ji Ripley znal nějak moc dobře. To ani zdaleka. Byli představeni, to ano, před lety. Tehdy ještě vážené osoby představovaly Ripleyho a jeho dva přátele spořádaným dívkám. Jenomže o tenhle typ slečen tehdy vévodské trio nestálo. Panny s jemným vychováním byly určené pro manželství a manželství jim bylo na hony a roky vzdálené, kdesi v nejasné, daleké budoucnosti.

Budoucnost ovšem zřejmě dorazila, zatímco se Ripley nedíval.

Nejdřív se vévoda z Blackwoodu, druhý z jeho bodrých společníků, oženil s Ripleyho sestrou. To se stalo před rokem, dva dny předtím, než Ripley odjel na kontinent. A teď se do toho vrhl i Ashmont. Ripley se tu šťastnou novinku doslechl pár hodin poté, co se včera vrátil do Londýna.

Ne, vrátil se předevčírem, protože dneska už je včera. Do Crockfordského klubu zašel, protože se chtěl slušně najíst, a crockfordský Ude byl druhý nejlepší kuchař vedle Ripleyho Chardota, jehož během plavby přes Kanál skolilo ošklivé nachlazení.

Chardot ho všude doprovázel, protože za to dostával štědře zaplaceno, a Ripley měl rád své pohodlíčko. Během dospívání byl nucen žít jako nuzák, naprosto bezdůvodně, takže nyní si užíval jako král.

Ripley právě v duchu vedl debatu sám se sebou, zdali neměl celkem vzato zůstat v cizině, když se z jedné úzké uličky vyhrnuli čtyři muži. Jeden vrazil do Ashmonta s takovou silou, že ho vytrhl z Ripleyho lehkého sevření a řečený narazil do obchodu před sebou.

Ashmont se odrazil zpátky s překvapivou energií. „Ty nemotorný, zatracený hlupáku! Já se musím oženit, ty zpropadený idiote!“ V tutéž chvíli se ohnal pěstí po mužově tváři.

Jeden z protivníkových přátel se pokusil zakročit. Ripley ho s povzdechem popadl zezadu za límec. Muž se na něho otočil a umožnil tím Ripleymu, aby ho srazil do škarpy.

To, co se rozpoutalo poté, se často stávalo, když byl Ashmont poblíž: spousta sprostého klení a sprostého praní a muži vybíhající z klubů, pokřikující své sázky, a jedna či dvě ženy, které kdesi ječely.

Pak bylo po všem. Jejich nepřátelé leželi roztroušení po dláždění. Ripley se nezdržoval jejich počítáním nebo identifikováním. Zvedl Ashmonta ze zábradlí, na něž se zhroutil, a vlekl se s ním za roh. Mávl rukou a první v řadě drožek se rozkodrcala směrem k nim. Hodil Ashmonta do sešlého kočáru a nasměroval řidiče do Ashmont House.

Služebnictvo ještě nespalo a jako obvykle na Ashmonta čekalo. Bez zbytečného povyku mu pomohli do schodů do jeho ložnice, svlékli ho a umyli. Na slabůstky svého pána byli zvyklí.

Ripley odešel, když viděl Jeho Milost bezpečně zachumlanou v posteli.

Potřeboval se vykoupat, zdřímnout si a převléknout se.

Za pár hodin musí na svatbu.

Kapitola 1

Newland House, Kensington

Pozdní dopoledne 11. června 1833

Pokud nevěsta měla špičku – což neměla – bylo to tím, že oslavovala.

Za malou chvilinku lady Olympia Hightowerová naplní veškeré sny své rodiny. A většinu svých také.

Stane se vévodkyní z Ashmontu.

Šestadvacetiny už se kvapem blížily, měla by tedy děkovat své šťastné hvězdě, že si získala srdce… obdiv… něco…

… jednoho ze tří nejnotoričtějších prostopášníků v Anglii, jednoho z tria vévodů známých jako Jejich Ne-Milosti.

Přimhouřila oči na svůj odraz v zrcadle.

Za brýlemi se zlatým rámečkem se skrývaly oči, jež jako by se nedokázaly rozhodnout, jestli budou šedé, modré, nebo zelené, a chvíli jim trvalo, než se zaostřily na velkolepou nádheru, kterou byla ona. Sama. Tak nějak.

Obličej ve tvaru srdce zdobily po stranách složité kudrlinky vlasů všední hnědé barvy. Propracovaný účes z copů dovršovala krajková ozdoba na vrcholku hlavy ve tvaru květiny. Světlý krajkový závoj jí splýval přes nahá ramena, dolů přes krajkové rukávy a kolem pasu.

Sjela se pohledem od hlavy k patě.

Živůtek šatů ubíhal až do pasu ve tvaru písmene V. Pod ním se nadouvaly sukně z hedvábného brokátu.

Naprosté plýtvání penězi, jež by se daly lépe utratit za Eton pro Clarence nebo za hodnost u armády pro Andrewa nebo za cokoliv pro některého z chlapců. Kromě svého dědice – Stephena, lorda Ludforda – musel hrabě z Gonerby živit pět synů, což ho ovšem ani v nejmenším nezajímalo. Na rozdíl od své dcery neměl vůbec praktickou povahu.

Proto se ocitla v současné tíživé situaci. Což vůbec nebyla tíživá situace, jak všichni neustále opakovali. Na tom, být vévodkyní, nebylo vůbec nic tíživého.

V každém případě praktičnost neměla s touhle svatební extravagantností nic společného. Za Olympiiny šaty byly vyhozeny nekřesťanské peníze, protože podle tety Lavinie šlo o investici do budoucna.

Budoucí vévodkyně si na svatbu nemůže obléknout nic starého. Svatební komplet musí být drahý a splňovat veškeré módní požadavky, i když nijak okázale, protože nastávající vévodkyně musí působit nákladně elegantně, i když ne křiklavě.

Po svatbě už to bylo něco dočista jiného. Vévodkyně na sebe mohla vysypat veškerý obsah svých šperkovnic, a nikdy by nepůsobila nemístně oblečená.

S několika úpravami, jiným účesem a dalšími diamanty či perlami či obojím si Olympia tyto šaty oblékne na uvedení ke královně, kdy její matka nebo snad teta Lavinia, markýza z Newlandu, představí novou vévodkyni z Ashmontu.

A to není vše, co ji po svatbě čeká.

Byla tu svatební noc, která by podle mamá neměla být nepříjemná, ačkoliv ohledně detailů se nevyjádřila nijak jasně. Ovšem po svatební noci přijde manželství, roky a roky. S Ashmontem.

Budoucí vévodkyně z Ashmontu zvedla šálek s čajem se špetkou brandy, který jí přinesla lady Newlandová, aby upokojila nevěstinu nervozitu. Šálek byl prázdný.

„Ať tě ani nenapadne vzít nohy na ramena,“ upozornila ji teta, když jí podávala vylepšený čaj.

Jistěže ne. Na to už bylo příliš pozdě, i když byla Olympia tím typem dívky, která vycouvala nebo utekla od všeho, nemluvě od celoživotní šance. Měla šest bratrů. Být druhým nejstarším dítětem se mezi chlapci nepočítalo. Musela buď vládnout, nebo se nechat ovládat.

Našli se tací, kteří tvrdili, že na dívku je příliš panovačná. Ovšem až se stane vévodkyní, nebude na tom už záležet.

Sklonila se a zpod toaletního stolku vytáhla placatku s brandy, kterou uloupila Stephenovi. Otevřela ji, zvedla si ji k ústům a usrkla kapičku. Nebo si to aspoň myslela. Znovu ji uzavřela, postavila na toaletní stolek a opakovala si, že dělá správnou věc.

Co jiného jí zbývá? Má ponížit ženicha, který neprovedl nic – přinejmenším Olympii – čím by si to zasloužil? Zneuctít svou rodinu? Čelit naprosté společenské zkáze? A to kvůli čemu? Podivnému pocitu v žaludku, který jistě nebyl nic víc než obvyklá úzkost před obřadem.

Jen blázen by utekl od sňatku s jedním z nejpohlednějších, nejbohatších, nejmocnějších mužů v království, říkala si. Je nutno dodat, že Ashmont by mohl být mocný, kdyby se s něčím takovým obtěžoval, ovšem…

Ztratila nit myšlenek, protože někdo zaklepal na dveře.

„Prosím,“ řekla. „Právě se modlím.“

Trvala na tom, že chce být sama. Potřebuje se vzmužit a připravit se na tuto nesmírnou životní změnu, pověděla své matce a tetě. Pohlédly na sebe a pak odešly. Brzy poté se teta Lavinia vrátila s vylepšeným čajem.

„Deset minut, drahoušku,“ ozvala se matčina odpověď z chodby.

Deset minut už uběhlo?

Olympia znovu otevřela placatku a napila se.

Bude jí šestadvacet, připomněla si. Takovou nabídku nikdy v životě nedostala. Byl to učiněný zázrak. A věděla, co dělá, když souhlasila.

Pravda, Lucius Wilmot Beckingham, šestý vévoda z Ashmontu, byl tak trochu osel a tak nevyzrálý, že devitíletý Clarence vedle něj vypadal jako král Šalamoun. A ano, rozumělo se samo sebou, že Jeho Milost jí věrnost zachovávat nebude.

Ovšem Ashmont byl pohledný, a pokud chtěl, dokázal okouzlit jakoukoliv dívku, a ji rozhodně okouzlit chtěl. Zdálo se, že se mu líbí. A ne že by ji čekal nějaký velký šok. Každý, kdo četl společenské rubriky novin, jeho charakter moc dobře znal.

Důležité bylo, že ji požádal o ruku. A ona byla zoufalá.

„Vévodkyně,“ prohlásila s pohledem do zrcadla. „Mohla bys změnit svět, nebo přinejmenším jeho část. Víc už se žena k postavení muže přiblížit nemůže, pokud se nestane královnou – a to ne pouhou chotí, ale skutečnou královnou podle zákona. A dokonce i pak… Ach, to je jedno. Ty nic takového nebudeš, má milá.“

Kdesi v Olympiině hlavě nebo možná v srdci či v žaludku se ozval uštěpačný hlásek, podobný její sestřence Edwině: „Ani nikdy nepoznáš pravou životní lásku. Žádný princ na bílém koni pro tebe nepřijede. Ani vášnivý lord. Dokonce ani žádný prodavač v obchodě, když už jsme u toho.“

Zadupala ten hlas, stejně jako si mnohokrát přála, aby mohla zadupat sestřenku Edwinu.

Ta Olympia, která se opájela sny o princích a vášnivých gentlemanech, byla naivní stvoření, s hlavou plnou romantických představ, když se pustila do své první londýnské společenské sezony.

Po sedm let získávala titul Nejnudnější dívka sezony. Za celých sedm let neobdržela jedinou žádost o ruku. Tedy neobdržela jedinou žádost o ruku, kterou by rozumná dáma, jakkoliv zoufalá, přijala, nebo, jak se stávalo v případě postaršího nápadníka, měla povoleno přijmout.

A tak když se vyjádřil Ashmont, co mohla říct?

Nemohla odmítnout a čelit budoucnosti staré panny závislé na bratrech, kteří by sotva dokázali uživit sebe a své vlastní rodiny. Nebo mohla souhlasit a vyřešit tím najednou spoustu potíží. Bylo to naprosto jednoduché. Nemělo smysl to komplikovat.

Znovu se napila brandy. A pak ještě jednou.

Zaklepání na dveře znělo tentokrát hlasitěji a netrpělivěji.

„Je to správná věc a já ji udělám,“ zašeptala svému odrazu, „protože někdo prostě musí.“

Znovu se napila.

„Co ji, k čertu, zdrželo?“ bručel Ashmont.

Hosté si horečnatě šeptali. Při každém zvuku před salonkem se hlavy otáčely ke dveřím, jimiž měla projít nevěsta.

Žádná nevěsta se však dosud neobjevila. Už musela mít alespoň půl hodiny zpoždění.

Ripley vyšel ven, aby se nevěstiny matky otázal, zda není lady Olympii špatně. Lady Gonerbyová vypadala zmateně a jen zavrtěla hlavou. Do vysvětlení se pustila lady Newlandová.

„Cosi s jejími šaty,“ sdělil Ripley. „Teta šla nahoru se služebnou a se šitíčkem.“

„Se šitíčkem!“

„Nejspíš něco povolilo.“

„Co je mi, k čertu, do toho?“ zahučel Ashmont. „Později to stejně povolím sám.“

„Víš, jaké jsou ženy,“ odtušil Ripley.

„Olympia nemívá ve zvyku dělat povyk pro nic za nic.“

„Svatební šaty nejsou jen tak ledacos,“ namítal Ripley. „Já bych to měl vědět. Svatební róba mojí sestry stála víc než ta kobylka, co mám od Pershorea.“

Jeho sestra tu nebyla. Podle Blackwooda odjela Alice do Camberley Place, na jedno z Ripleyho panství, aby se starala o jejich milovanou tetu.

„Tohle je nuda,“ ucedil Ashmont. „Nesnáším tyhle zatracené obřady.“

Lord Gonerby vyšel ze salonku. O chvíli později se vrátil a žoviálně pronesl: „Přijměte naše omluvy za zpoždění. Zapříčinily to potíže s lemováním či volánky nebo něčím podobným. Už jsem poslal pro šampaňské. Nemá smysl trápit se žízní, zatímco se šicí jehly činí.“

O chvíli později vstoupil majordom s párem lokajů nesoucích tácy se skleničkami.

Ashmont vypil obsah jedné sklenky a pak druhé a třetí, to vše v rychlém sledu.

Ripley pil také, jenom ne tolik. Částečně proto, že se ještě nevzpamatoval z aktivit včerejší noci. Nejspíš stárne, protože by se nezlobil, kdyby si mohl ještě hodinu či víc pospat, po dlouhém hraní a popíjení následovaných pouliční rvačkou následovanou příliš známou dřinou ve snaze dostat Ashmonta z té mely a domů a do postele.

Další důvod, proč se zdržel přemíry alkoholu, byl úkol, který dostal.

Včera v noci, v Crockfordeově klubu, ho Ashmont požádal – nebo mu spíš nařídil – aby jeden z jeho dvou přátel dohlédl na průběh dnešního obřadu.

„Jeden z vás musí dát pozor, abych se tam dostal včas, i s prstenem,“ prohlašoval. „A s povolením a tak podobně. Všichni si myslí, že to zpackám. Což se nestane.“

„Já už jsem svatbu zažil,“ odtušil Blackwood. „Svoji vlastní. Tentokrát bych jí rád přihlížel bez nějakých povinností.“ Blackwood, jemuž se podařilo přesunout ten úkol na Ripleyho, se usmál a zamával jim. Navrhl jim, aby šli oba domů a trochu se prospali.

Pokud Blackwood věděl víc o Ashmontově náhlé touze uvázat se do chomoutu, nic neřekl. Ne že by se dostal nějak zvlášť ke slovu. Veškeré mluvení zajistil včera v noci Ashmont a jeho vyprávění vymluvilo Ripleymu díru do hlavy.

Zaprvé, Ashmont získal svou snoubenku poctivě a čestně, při řádném namlouvání a dvoření. Jinými slovy nevěsta nebyla v jiném stavu. Zadruhé, což bylo podobně ohromující, Ashmont přesvědčil atraktivní, žádoucí a rozumnou dívku, aby přijala jeho nabídku k sňatku. Ripley by vsadil nemalou částku na to, že v celé Anglii neexistuje jediná jemně vychovaná panna zoufalá natolik, aby se provdala za Ashmonta – nebo jejíž rodina by jí to dovolila, pokud by ji zmámily jeho vzhled a šarm natolik, aby nedokázala rozumně uvažovat.

Konec ukázky

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

Poděkování

Prolog

Kapitola 1