Přeložila:

RENATA HEITELOVÁ

Amo Jones: Koruna osudu

Vydání první

Copyright © 2020 by Amo Jones

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

All rights reserved

Nevhodné pro osoby mladší 18 let.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2405. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Crowned by Fate vydaného v roce 2020

Český překlad © 2021 Renata Heitelová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2021 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2021 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1506-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1507-2 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Amo Jones

Koruna osudu

Druhý díl série

Koruna

Pro vás, mí čtenáři a čtenářky

PROLOG

Isa

Smrt. To slovo zřídka zabloudí do naší mysli. Jak k tomu dojde? Bude to bolet, až se to stane? Občas přemýšlím o datu. S vědomím, že už jsem přežila své datum úmrtí šestnáctkrát. Prapodivný pocit, že jsem stála přímo na prahu dveří ženy s kosou osmadvacetkrát, mě pronásleduje každý rok.

Ale už dál nemusí. Datum smrti totiž nadešlo.

Voda mě obklopuje, klesám čím dál hlouběji. Černá. Tmavá. Prázdná a tichá. Neslyším narážení vln ani křik. Všechno je zkrátka tiché.

Otevřu oči. Mé dlouhé šedohnědé vlasy se kolem mě vznášejí. Nemůžu dýchat. Nevidím skrz kalnou vodu.

Tohle je ono.

Umřu.

Už nemusím čekat, až se smrt zmocní mé malátné duše, je to tady. Dveře jsou doširoka otevřené.

Propadám se čím dál hlouběji do bezvědomí. Do neznáma. Do temnoty tak beznadějné…

1. KAPITOLA

Isa

Každá pravda by neměla vyplout na povrch. Některá by měla zůstat pohřbená, zalitá lžemi. – Isa

Je třeba věřit, abyste mohli hřešit, protože zlo nemůže existovat bez víry v dobro. Nejsem dobrý člověk. A nejsem v pořádku. Jsem něco, co bylo na celé roky vsazeno do temné cely. Do cely bez klíče, bez přístupového kódu, bez možnosti úniku. Sídlí to ve mně, mezi utaženými uzly mého mozku.

Probudím se, zachvěju. Rty se mi třesou a zuby drkotají. Proč je tu chladno? Je mi taková zima. Vydrápu se z postele, popadnu čistou bílou tenkou přikrývku a omotám si ji kolem těla. Rukou sjedu na břicho, jež kdysi bývalo nafouklé, teď je však ploché, beze stopy po tom, že bych v něm nosila dítě. Co je tohle? Jak se jmenuju?

Rozhlédnu se po pokoji. Je mi taková zima. Je tu kovová postel a krb, kamenný a zabudovaný do tichých bílých zdí. Nehoří v něm. Je tu tak chladno. Vedle krbu leží hromada polen s oloupanou kůrou popadanou na zemi. Zase se zachvěju a na těle mi naskočí husí kůže. Pod nohama mám měkký červený koberec, barvy…

„… krve,“ zašeptám si pro sebe a v hlavě se mi vysokou rychlostí začnou vynořovat vzpomínky.

Jmenuju se Isa Royalová.

Můj manžel je Bryant Saint Royal.

Nemusela jsem se bát smrti, protože jsem smrt. Doprovází mě všude.

Je tu tak chladno. Profičí kolem mě studený vzduch a mé tělo se v něm zatřese. Vrznou dveře. Dřevěné jako celá chata. Okna obklopují rampouchy. Kloužou po venkovní straně skla a tají.

Jsem v nějaké chatě, ale proč a jak jsem se sem dostala? Schoulím se na posteli v obývacím pokoji.

Celá zmatená nakloním hlavu. Hlavní dveře se otevřou, dovnitř vejde muž a kopnutím je za sebou zabouchne.

„Krucinál, tam venku je ale zima,“ pronese nenuceně. Až moc nenuceně.

Sevřu přikrývku a ze rtů mi unikne výkřik. „Kdo k čertu jste?“

Ten muž je velký, mohutný a zarostlý. Má dlouhé vousy, ale pěkné oči. V koutcích jsou malinko šikmé, jejich barva mě však protne jako letící dýka, jako bych byla terč.

„Ticho.“ Odloží vedle otevřeného krbu pár polen. Do vzduchu brzy zašlehají plameny. Nechci pokládat další otázky. Zmatená a omráčená couvám, až zády narazím do zdi. Na dlaních ucítím pot a hruď se mi stáhne tak, že ji nemůžu uvolnit.

„Proč?“ zašeptám a sáhnu si na hlavu. Jsem učesaná, vlasy mi visí v dokonalých vlnách, a když se prsty dotknu rtů, cítím, že na nich mám rozmazanou rtěnku. „Kde to jsem?“

Muž neodpoví.

Přechází po chatě a já fascinovaně sleduju, jak se navzdory své velikosti precizně pohybuje. Je tu dřevěný stůl, zastaralá kuchyňská linka, látkou potažená pohovka pro dva, ale chybí televize. Na zdi visí malovaný portrét. Žena na něm má tmavé vlasy, spadají jí na štíhlá ramena, klíční kost vypadá jako naostřená skalpelem. Její tvář tvoří změť barev smíchaných dohromady, aby skryly její identitu. Nevím proč, ale ten obraz ke mně promlouvá. Ohromená a uchvácená tím uměním natáhnu ruku k uschlému plátnu. Potřebuju se té tváře dotknout.

Z transu mě však vytrhne nečekaný pohyb. Otočím se. Plameny z krbu mi zahřívají záda. „Znám vás?“

„Ne,“ odpoví stroze. Není to muž mnoha slov.

Polknu nervozitu. „Kde je koupelna?“

Ukáže velkým prstem za moje rameno. „Druhé dveře napravo. Jestli nevyjdete do pěti minut, vrazím dovnitř.“

Proklouznu ven z místnosti a zamířím tam, kam mě navedl. Nechci mu teď být nablízku, ne, když netuším, kdo to je.

Zavřu dveře koupelny a sklopím sedátko na záchodové míse. Teprve teď si všimnu, co mám na sobě. Bílé lněné šaty, které mi končí v polovině stehen. Dotknu se měkké látky, promnu ji mezi palcem a ukazovákem. Co je tohle za místo a jak jsem se sem dostala?

Hlasitá rána na dveře mě probere z mrákot. „Iso! Hněte sebou!“

„Dejte mi minutku!“ zavolám, vytáhnu si šaty výš a posadím se na záchod. Jakmile jsem hotová, opláchnu si v umyvadle ruce. Oči upřu do zrcadla a ztuhnu.

Vypadám stejně, a zároveň jinak. Mám delší vlasy, o odstín tmavší. Bledou pokožku, jako by mi unikla celá letní sezóna, a pod očima mám vrásky, kterých jsem si nikdy dřív nevšimla.

Ozve se další rána, až povyskočím.

„Už jdu!“ Otevřu dveře a uvidím tam stát toho chlapa. „Jak se jmenujete?“ zeptám se a nakloním hlavu. Na sobě má džíny a tmavé tričko, které mu dokonale obepíná svaly. Je velký, urostlý a vousatý, v očích však přebývá cosi měkkého. Pod tím tvrdým zevnějškem. Nebo jsem možná pošetilá. Mohlo by to být tím. Vlastně bych to mohla doložit fakty.

„Max.“ Přejede očima po mém těle, než mi pohlédne zpátky do očí. „Nechci, aby to pro vás bylo ještě obtížnější, tak zkrátka dělejte, co vám řeknu.“ Otočí se ke mně zády a zmizí v obývacím pokoji, kde teď v otevřeném krbu plápolá oheň jako v pekle.

„Co tím myslíte?“ zeptám se a jdu za ním. „Nechápu, proč jsem se probudila tady. Poslední vzpomínka, co se mi vybavuje, je z mého svatebního dne.“ Když kouknu na svou ruku, zalapám po dechu. Z pohledu na prázdný prsteníček mám pocit, jako bych dostala ránu do srdce. „Kde mám prsten?“

Max šťourá do ohně dlouhou kovovou vidlicí, očividně není ochotný mi na otázku odpovědět.

„Hej!“ Přistoupím blíž a dotknu se jeho zad. „Kde je můj prsten?“

Ramena mu pod mým dotekem ztuhnou. Pomalu se ke mně otočí. „Jaký prsten?“

„Jsem vdaná!“ zaječím, otrávená, že si nemůžu na nic vzpomenout. Sklapnu pusu, jakmile mi najednou něco docvakne. „Kde je Bryant? Kde je moje dcera Harper?“

Mávám kolem sebe rukama a jednou ho praštím. „Kde jsou?!“ Cítím, jak pomalu sklouzávám, jak se přestávám ovládat a ztrácím i tu malou sílu, co jsem měla. Kosti mi změknou a podráždění se mi zarývá drápy čím dál hlouběji pod kůži.

Velkou rukou odmrští mou paži, druhou rukou mě pak popadne. Přiblíží svůj obličej k mému. Nos k nosu. „Nejste. Vdaná.“

Nadechnu se. Čtyřikrát.

Jedna.

Dva.

Tři.

„Co tím sakra myslíte?“ U čtvrtého nadechnutí selžu, protože mám sto chutí uhodit ho přímo do tváře a pokusit se utéct. Potřebuju Bryanta. Potřebuju svou dceru. Kde to jsem?

Když mě pustí, odletím vzad, až zadkem narazím do zdi. Chlap si prohrábne vlasy a zatahá se za konečky. „Nejste vdaná. Už ne.“ Než ho můžu poslat do patřičných míst, vřítí se do chodby a zmizí ve dveřích.

Sesunu se na podlahu, přitáhnu si kolena k hrudi a opřu si o ně hlavu. „Už ne.“ Pevně zavřu oči. Chci znát odpovědi. Potřebuju je, ale bojím se, že pokud se potopím hlouběji do své mysli, ztratím se. Nejsem schopná rozeznat, co je skutečné a co ne, jsem strachy bez sebe, že převezme otěže ona a že se já nikdy nevrátím…

„Bryante, berete si Isu za svou…“ Stála jsem u oltáře. Bryant mě držel za ruce, dychtivě mi hleděl do očí. Chtěl tohle stejně tak moc jako já. Náš příběh nebyl v žádném případě snadný, ale byl náš a zapisovali jsme ho nesmazatelným inkoustem.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se a svraštil obočí.

Co se to děje? Nikdy jsem nezašla takhle daleko…

„Ano?“ Odkašlala jsem si. „Kde je Harper?“

Bryant mě chytil kolem pasu a přitáhl blíž k sobě, pak sklouzl nosem po mém. „Nic jí není. Hele.“ Kývl hlavou směrem, kde seděla moje rodina. Byla tam Lydia, můj otec, moje sestra Brianna a Bryantova sestra Jess. Harper ležela schoulená v Briannině náruči. Usmála jsem se, když jsem viděla, jak je Harper se sestrou šťastná. Na svatbě nebylo moc lidí. Nejbližší přátelé a malá rodina. Devon seděl v druhé řadě za Lydií.

„Nedělej si s ničím starosti. Můžeme se teď vrátit k naší pohádce? Nebo snad chceš, abych tě k tomu přinutil silou?“

Uchechtla jsem se a z legrace do něj strčila, než jsme se vrátili ke svým slibům.

Najednou mi zeslábl dech a uvadly svaly. Jako bych poznala její energii, když vstoupila do místnosti. Pootočila jsem hlavou a úsměv mi zmizel z tváře. Mé oči se střetly s jejíma a zmatek mi mírně zakalil zrak.

„Brooke?“ zašeptala jsem zmateně. „Co tady děláš? Vždyť máš být mrtvá!“ Všichni se otočili, aby se podívali, s kým mluvím. Brooke byla kamarádka, se kterou jsem pařila, když jsem chodívala na párty. V té době jsem poznala i Bryanta. Flámovaly jsme spolu a způsobovaly potíže a chaos po celé zemi. Patřila do temné části mého života. Když mě unesla a zdrogovala mě, málem jsem umřela. Bylo tu buď ona, nebo já.

„Ona nesmí mít všechno!“ zařvala a já si až tehdy všimla, co má na sobě. Obnošené hadry. Taky měla zakrvácené paže. V obličeji vypadala nezdravě, měla propadlé oči. Dál šla uličkou ke mně. Utekla z nemocnice?

„Brooke!“ zařval Bryant. „Vypadni kurva odsud, než ti vpálím kulku mezi oči.“

Brooke se zasmála, pod obnošeným tričkem se jí třásla vyzáblá ramena. „Táhni do prdele, Bryante.“ Zvedla pistoli, již nesla v ruce, a namířila ji na Bryanta. „Mrzí mě to, Iso. Tohle není…“

Okamžitě jsem se vrhla před něj, odhodlaná chránit ty, které miluju. „Ne!“ zaječela jsem a zavřela oči.

Prásk!

Při náhlém výstřelu ze zbraně jsem sebou trhla. Když jsem nic necítila, žádnou bolest, pomalu jsem otevřela oči a rukama si sevřela břicho. Všechno se zpomalilo, jak se lidi začali řítit kolem mě. Bryant mě odstrčil z cesty a běžel k místu, kde seděla Brianna.

Kolem nohou se jí zvětšovala louže krve a její srdcervoucí křik se mi vedral do hlavy. Udělala jsem pomalý krok vpřed a v té chvíli od ní Bryant převzal Harper. Otočil se ke mně se slzami stékajícími mu po tvářích.

Sklopila jsem oči na Harper v jeho náruči.

Tělo mi ochablo.

Modré oči měla zakalené. Mohla za to moje paranoia, nebo její pokožka opravdu nabírala nepřirozenou fialovou barvu?

Z její dečky kapala krev.

„Kruci!“ zaječela Brooke. „To ne… ne…“

Srdce mi puklo, vidění se mi zamlžilo a všechno zčernalo.

Max mi svírá ramena a třese se mnou na studené dřevěné podlaze.

Po tváři mi stékají slzy, zlostně je však setřu. „Kdo jste?“ Cítím se poraženě. Vzpomínám si na každý detail z toho dne, a jako by se mi v mozku sepnul nějaký zvláštní časovač, všechno najednou zapadne na místo.

Brooke byla moje kamarádka. Myslela jsem si, že je moje kamarádka, dokud mě neunesla. Části toho únosu mám stále zamlžené, jsou tam prázdná místa, ale vím, že mě unesla.

Max si povzdechne a opře se o zeď poblíž okna.

Prohrábne si rukama vlasy. „Jsem Max Barrack. Byl jsem váš lékař, když jsme vás prvně přijali.“

Mlčím a doufám, že se rozpovídá.

„Porušil jsem pravidla, když jsem vás přivezl sem, ale musel jsem vám pomoct.“ Zvedne ke mně hnědé oči. „Nejste zlomená ani nemocná, Iso. Staly se vám strašné věci.“

Když se odmlčí, skrčím si nohy pod zadek a zastrčím vlasy za ucho.

„Byl jste můj doktor? V tom ústavu?“

Ohryzek mu poskočí, když poklne. „Jo.“

Olíznu si rty. „Kdy to bylo? Kdy jste mě sem přivezl?“

„Minulý týden.“ Narovná se a zamíří do kuchyňského koutu. Vydám se hned za ním. „Nezachoval jsem se zrovna podle pravidel, ale musel jsem vás odtamtud dostat.“

„Proč?“ zeptám se a opřu se bokem o linku. „A jak to, že jsem tak dlouho spala?“

„Nespala jste celou dobu.“ Zavrtí hlavou a sáhne do skříňky, aby vytáhl keramickou čajovou konvici, která vypadá velmi staře na to, aby se dožila letošního roku. „Probouzela jste se a zase upadala zpátky do spánku. Nikdy jste nebyla při vědomí tak jasně jako teď, ale tu a tam jste se probrala.“

„Bože,“ vydechnu a zavrtím hlavou. „Jsem blázen.“

„Ne!“ vyštěkne Max a otočí se ke mně se dvěma hrnky v rukou. Oba jsou z kameniny, hodí se přesně do téhle chaty jako ze středověku. „Nejste blázen, Iso. Musíte pochopit…“ Zhluboka vydechne. „Nejste šílená. Lidi do vás šest měsíců cpali drogy, už od svatby. Ty prášky vás přiměly si myslet, že jste blázen. Měla jste halucinace. Krmili vás koktejlem léků, které jste rozhodně užívat neměla.“ Otočí se zpátky, aby připravil čaj. „Kruci, vždyť to ani není legální.“

Svraštím obočí a ostražitě zajdu dál do kuchyně. Pomalu se posadím na jednu z barových stoliček. „Nechápu to, Maxi. Můžete mi říct něco, abych tomu líp rozuměla? Využívali mě jako laboratorní myš?“

Přes pult ke mně posune hrnek. Foukám do horkého nápoje, až se mi pára srazí na špičce nosu.

„Ano. Ovšem můžu s vámi mluvit jenom tady. O čemkoli, co se děje mimo tuhle chatu, hovořit nesmíme. Rozumíte?“

Usrknu čaj a vzdychnu, když mi horký nápoj vklouzne do krku. „Rozumím.“ Sice to moc nechápu, ale podstatě rozumím.

Jinde než v chatě o tom nemám mluvit.

Založí si paže na hrudi a vytlačí tak svaly výš, derou se mu do těsného výstřihu. „V den vaší svatby…“

Škubnu sebou.

„Promiňte,“ omluví se, než zmírní tón. „Jste připravená o tom hovořit?“

Zamyslím se nad jeho slovy. Říkal, že od toho dne uběhlo šest měsíců. Ačkoli nevím, jestli o tom vůbec někdy budu připravená mluvit, uvědomuju si, že musím.

„Jsem.“ Narovnám ramena a doufám, že mi to dodá trochu síly, nebo aspoň vytvoří iluzi síly.

Přikývne. „Váš osudný svatební den spustil řetězec událostí. Vzpomínáte si na něco z toho, co se stalo, poté co jste omdlela?“

Zavrtím hlavou. „Ne. Vlastně jsem si tuhle část teprve před chvílí vybavila. Obvykle skončím u –“

„Beru si tebe, Bryante,“ zašeptá Max.

„Ano. Jak to víte?“

Max se zhluboka napije čaje, než se mi podívá do očí. „Protože ty drogy, které na vás otec zkoušel, tak fungují.“ Odloží hrnek. „Iso, posledních šest měsíců jste prožívala tytéž události pořád dokola.“

Slova mezi námi plují, zdá se však, že je nemůžu polapit a porozumět jim. „Cože?“

„Celého půl roku jste prožívala svůj a Bryantův milostný příběh pořád dokola. Od začátku. Od slov ,Iso, zvedni bradu a usměj se. Jak jsem tě to učila.‘ A pak… ,Je mi dvacet, Lydie, ne patnáct. Vím, co dělám.‘“

Na místě ztuhnu. Srdce se mi promění v kus ledu.

Max se ke mně nakloní a chytí mě prsty za bradu, aby se mi mohl podívat do očí. „Zažívala jste celé to martyrium, týrala tím sama sebe, půl roku. Až do té chvíle, kdy jste viděla Bryanta a Harper v tom ústavu, kdy jste byla Brooke.“

Vstanu ze stoličky a začnu přecházet sem a tam. Kráčím tam a zpátky a zmocňuje se mě frustrace. „Takže jsem ve skutečnosti Harper a Bryanta neviděla?“

Maxův pohled se zasmuší. Zavrtí hlavou. „Ne. Je mi líto. Některé části jste si vymyslela, nebyly skutečné. Prožívala jste stejné události, některé z nich však byly pokroucené. Pouze mírně.“

„Takže co je skutečnost?“ Zastavím se a přišpendlím ho pohledem. Slovo zmatek zdaleka nevystihuje mé pocity.

„Všechny hlavní události se staly, až na ty části, kdy jste si myslela, že máte v hlavě Brooke. Nebyla ve vaší hlavě. Byla skutečná. Avšak po tom incidentu na vaší svatbě a kvůli těm drogám, jež vám byly podávány, jste si v hlavě proměnila Brooke ve zloducha. Rozdělila jste svou osobnost a promítala si všechny špatné vlastnosti do Brooke a ty dobré do Isy.“

Pořád tomu nerozumím. Už mě naplnil informacemi až po okraj.

Sesunu se zpátky na stoličku a promnu si spánky.

„Takže v krátkosti – nejsem šílená a moje dcera je…“ Polknu přes napuchlé hrdlo. „Brooke byla skutečná, můj nejlepší kamarád mě znásilnil a otec do mě cpal drogy? Proč?“ Vím, že je můj otec schopen extrémních věcí. Prezidentskému úřadu dával vždycky přednost před rodinou – to vím – přesto mi to stále nedává smysl.

„No,“ promluví Max. „Devon vás neznásilnil. Na tom místě jste byly jen vy a Brooke. Když se vrátíte zpátky do minulosti, uvědomíte si, kde vaše mysl sklouzávala pryč z reality. Nakonec budete schopná rozpoznat, co bylo skutečné a co ne. Poté co Bryant na vaší svatbě zastřelil Brooke, váš otec potřeboval zatajit to, co se stalo, jenže když jste se probrala z mdlob, sebrala tu zbraň, ze které vystřelila Brooke, a vyprázdnila celý zásobník do hlavy její mrtvoly, pochopil, že se z toho nevzpamatujete. Obával se toho, co byste mohla udělat a jak by kvůli vám vypadal. Když jste byla v ústavu, než jste se probudila jako Brooke nebo Isa, ve vaší hlavě musela ta či ona tu druhou zabít. Když vás Brooke zabila tou mačetou, probudila se Brooke. Když jste Brooke zastřelila, vrátila jste se vy jako Isa.“

Zatnu zuby. „To s mým otcem mě nepřekvapuje. Takže mě tam nechal zavřít.“

Max mlčí.

„A Bryant?“ zeptám se a zadívám se na něj. „Kde je sakra můj takzvanej manžel?“

„Neznám jeho důvody, Iso. Nikdo je nezná. Nenavštívil vás už celé měsíce. Prostě se vrátil ke svému životu. Ovšem vím, že s vaším otcem zůstali přáteli.“

Cítím, jak prudký hněv pohání mou zlost a jak hrozí, že přeteče. „Opustil mě.“ Nadechnu se přes slzy. „Všichni mě sakra opustili.“

„Hej!“ Max obejde malý pult. Chytí mě za bradu. Dívám se do jeho tváře, soustředím se na husté vousy. Pokožku pod očima a čelo má hladké jako mladík, hnědé oči měkké a důvěryhodné, přesto dostatečně intenzivní, aby upoutaly mou pozornost. Hnědé vlasy má po stranách střižené nakrátko a na temeni delší, dost na to, aby si je uhlazoval dozadu – což dělá. Nečekala bych, že je lékař. Spíš vypadá, jako by si odskočil z natáčení Vikingů. Přistoupí blíž a svaly se mu tím pohybem napnou. „Já to neudělám.“

Sklopím pohled na jeho měkké rty. Na perfektní oblouk s prohlubní uprostřed.

„Oči sem, potížistko.“

„Potížistko?“ zopakuju a nakloním hlavu.

Spustí ruku z mé brady k boku. „Říkal jsem vám tak. Jste jako osina v zadku.“

On mi dal přezdívku?

Povzdechnu si. „Proč mi pomáháte? Omlouvám se, že mám problémy s důvěrou, ale muži, kteří mi měli pomáhat, dělali všechno možný, jenom ne to.“

„Na to je snadná odpověď.“ Dál mi hledí do očí, neuhýbá pohledem. „Jsem zatraceně dobrý člověk, Iso, a když jsem zjistil, co se na klinice skutečně děje, strčil jsem vás na zadní sedadlo svého pick-upu a odvezl vás sem.“ Ustoupí, dopřeje mi trochu prostoru. Cením si toho. Mám pocit, jako bych nenasávala kyslík tak rychle, jak je třeba.

„A oblékl jste mě?“

Konec ukázky

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

PROLOG

1. KAPITOLA