Tereza Čiháková

Co muži dali a vzali

BMSS Start, spol. s r.o.

Ukážka z elektronickej knihy

Co muži dali a vzali

© Tereza Čiháková, 2014

© BMSS-START, spol. s r. o., 2014

Návrh obálky © Jakub Štěpán, 2014

ISBN 978-80-86140-79-7

Z celého srdce chci poděkovat synovi, který mi po celou dobu psaní dával sílu, rodičům, kteří mě za všech okolností podrželi, partnerovi, který dnes a denně dokazuje, že ti praví muži ještě existují, a Janičce, že mi v těžkých chvílích byla oporou a pravou kamarádkou.

Uvědomuji si, jak odvážné, ba drzé, ode mne je, dovolit si byť jen nakouknout do předpokoje paní Literatury. Bez ohlášení a bez průpravy, pouze s nezkrotnou touhou vyprávět. Odpusťte mi to. T. Č.

Autorka nevylučuje, že osoby a události v této knize mohou mít předobraz v osobách žijících mezi námi a ve skutečných událostech. Protagonisté této knihy a veškeré děje jsou však pouhými výplody autorčiny literární fantazie a autorka tedy rozhodně odmítá odpovědnost za případná srovnávání se skutečnými osobami a jejich činy.

Otevřu okno, zapálím si cigaretu a opřu se o parapet. Jarní večer mi vdýchne do tváře směsici vůní. Přemůže i cigaretový dým. Měla bych se hřebíčky do rakve navždy skoncovat, už kvůli malému, ozve se kdesi ve mně odhodlání. Ale kolikrát mi ta potvora cigareta v posledních letech uchovala duševní rovnováhu.

Zdá se, že syn usnul opravdu tvrdě. Odkudsi do mého kdysi dívčího pokoje doléhá znělka Pošty pro tebe, u veřejnosti oblíbeného a mnou vysmívaného pořadu o hledání a nacházení lidských osudů. Tajně jsem se pošklebovala, když mamka při zvlášť jímavých zpovědích lidí popotahovala do kapesníku. Nikdy by mě nenapadlo, že bych už v šestadvaceti letech mohla dramaturgii pořadu oslovit příběhem svým.

Koho bych ale hledala? Tátu pro syna? Ten přeci není neznámý. Přístav? Žádnou takovou jistotu televize nenabízí. Manžela? Dejte pokoj.

Dopis s mým příběhem by byl dlouhý a sotva by ho v TV někdo dočetl. A taky bych v několika minutách nedokázala do studeného oka kamery sdělit svoje city, radost i žal, ponížení, bolest ani prchavé okamžiky štěstí. Tolik času žádná TV neposkytuje, a říci o svém životě pár povrchních slov, byť sympatické moderátorce, nemá smysl.

Típnu vajgla do popelníku, posadím se na parapet a koukám na večerní oblohu. Ani trochu se mi nechce spát a už vůbec nestojím o to, aby na mě odkudsi ze tmy dotírali démoni vzpomínek, které se snažím vytěsnit z mysli. Kdykoliv jsem si sáhla na dno, vyplatilo se zakousnout se do práce. Práce a čas jsou spolehlivé léky. Jenže ani mladá ženská dnes není zaměstnavateli žádaná, natož s dítětem. A to si fakt nevybírám. Jenže když bydlíte na vesnici, kam sotva dodýchá dvakrát denně autobus, jste bez auta nahraní. Práce za vámi nepřijede. Ale přece jenom se musím pochlubit, dnes jsem udělala důležitý krok k získání řidičáku.

Myšlenky závodí v mé hlavě jako mušky v jarním povětří. Komu vlastně a co vyprávět? A proč? Postěžovat si, poplakat? Vůbec nemám chuť přidávat k veletoku slz další přítoky. Snad jen něco málo povědět mladým holkám, vrhajícím se do víru života jako ke skoku na gumě z okraje mostu. Je ale zkušenost přenositelná? To bychom své životy vedli podle rad rodičů, učitelů a vůbec všech, co to s námi kdy mysleli dobře.

Dnes jsem jela metrem na speciální vyšetření magnetickou rezonancí a pozorovala cestující. Většina z nich mi přišla smířených a odevzdaných, prázdných. Spokojených i nespokojených, to nemohu vědět. Přišlo mi, že se smířili se svými životy, že si v nich lebedí, bez touhy po změně. Touha by možná i byla, ale stereotyp je prevít. A jak ubíjí!

Stereotypní můj dosavadní život rozhodně nebyl. Jen za poslední čtyři roky jsem se desetkrát stěhovala. Ale lhala bych, že nepřišly chvíle, kdy jsem spolucestujícím v metru jejich stereotypní životy záviděla. Co je ale jistota a co nazvat obyčejným? A stojí zlomeček, mžik štěstí, za ztrátu relativní jistoty a nůši trápení k tomu? Asi záleží na úhlu pohledu. A taky ne vždy a ne na všechno v životě je člověk připraven. Ani já nebyla připravena. Jenže lze být připravený na dospělost? A dnes už jsem připravena?

Kdo vlastně bude soudit naše skutky? Strýc u nebeské brány? Každý ať si věří, čemu věřit chce. Sami sebe budeme soudit? Obstojíme? A nebudeme si nadržovat? Nejde spíš o dobrý pocit, že i když jste na kolenou, zůstává ve vás špetka hrdosti? Vždyť na některé skutky opravdu příliš hrdí nebudeme, a ani já nejsem výjimkou.

Civím do hvězdnaté jarní noci a co jiskérka na nebi, to nezodpovězená otázka. Řítí se večerní tmou a já mám pocit, že jim mám jít naproti, že můj příběh sice není tak košatý, ani tak sladký jako příběh B. J., nejspíš bude postrádat i některé odstíny šedivé, v životě to takhle vážně nechodí, ale třeba se mi uleví, když ho vypovím.

Kapitola 1.

Na základce jsem rozhodně nepatřila k oblíbeným v kolektivu. Naštěstí už nebyla doba, kdy se to psávalo do posudku, říkával mi tatínek. Vždyť ani kamarádky nemáš, dodávala maminka. Kdo by taky stál o přátelství s obtloustlou holkou, nezajímavou a taky s divným jménem a příjmením. Jmenuji se totiž Ema Valo. Nikoliv Emilie Valová, což by patrně prošlo, ale Ema Valo!

A tak, kromě běžných slastí a strastí obyčejné vesnické holky, posloužila jsem jako vděčný objekt šikany. Žvýkačky ve vlasech, zmizelé boty v šatně, zesměšňování, jedovatosti spolužaček, normální denní příděl. Kamarádkami jsem tedy neoplývala, natož kamarády. Vlastně jsem měla pouze jedinou, a to jen proto, že ona sama na tom byla podobně a taky se neměla možnost nikomu s příkořími svěřit. Stěžovat si u rodičů? Jednak byli v té době příliš časově vytíženi, a pak, i kdyby něco v mé věci podnikli, to bych to potom ve škole schytala tuplovaně.

Nač lhát, školu jsem nesnášela, až nenáviděla. Když to jenom malinko šlo, zůstávala jsem doma s různými diagnózami, nejčastěji s bolestmi břicha, což byla i pro mamku docela přijatelná omluva.

Ve čtrnácti jsem učinila první zkušenost s opačným pohlavím. Ani spolužák, ani kamarád, jak tomu obyčejně bývá, ale třiatřicetiletý muž. Znásilnil mě. Nic, nad čím bych omdlévala blahem při zápisu do puberťáckého deníčku. Paradoxní je, že to pro mě zároveň nebyl nijak traumatizující zážitek, jak by se, vzhledem k okolnostem, dalo předpokládat.

Vlastně si toho moc nepamatuji. Semlelo se to na mejdanu u jednoho vrstevníka, který chodil na jinou školu. Pozval mě s tím, že se tam sejde pár kluků a holek. Přijala jsem ráda a doufala, že konečně poznám nějaké fajn přátele. Z mejdanu si vybavuji snad jen to, že se tam asi hodinu po mém příchodu zjevil poněkud starší mužský, začal mě napájet alkoholem a brzy mi nepřipadal starý a rozhodně už nevyhlížel zle. Fakt vypadal dost dobře. Moje zkušenost s alkoholem do toho dne představovala jen akt organizovaného přípitku s rodiči při rodinných oslavách a jedno malé pivo, vypité natajňačku se starší sestřenicí na ségřině svatbě. No a jiné zkušenosti? Vynecháme-li prázdninový dotek ruky v přítmí kina a uspěchanou pusu na rozloučenou před domem, není vlastně co zmínit.

Panák za panákem (Střízlivé nás nedostanou.) a záhy nepředstavitelná bolest hlavy, ale ještě jeden poněkud kalný džus (Vždyť je to jenom limonáda.), a pojednou jsem se vznášela (Panebože, jak mě je zle.) a nekecám, bylo mi hrozitánsky. Pak už si nic nevybavuji.

Probrala jsem se v manželské posteli, svlečená, hlava se mi měla v příští vteřině rozskočit a žaludek se cpal rovnou do krku. Chystala jsem se umřít. Dovlekla jsem se do koupelny a civěla na sebe do zrcadla. Čuměla na mě divná bytost a snažila se smýt ze sebe tu hroznou špínu. Oblékla jsem se a vešla do haly a jen mlhavě zírala na popoléhající postavy a zatoužila po jediném, rychle pryč odtud.

Jenom při pomyšlení, že bych se s tím, co se odehrálo, někomu svěřila, mi naskakovaly pupínky po celém těle. Nejenže jsem se cítila bídně, snad jsem se i mocně styděla, ale ze všeho nejvíc jsem měla sama na sebe vztek. Proč jen jsem se mermomocí chtěla zalíbit ostatním, proč jsem jako obvykle nezůstala doma, všechno by určitě bylo jinak. Možná.

Přechod na střední školu jsem uvítala jako vysvobození, jako útěk z pasťáku, jako nekonečný lán svobody. Rodičovské bdělé oko přece jenom nedohlédne z vesničky střediskové, nebo, chceteli, z městečka, kde každý každého zná, kde jsem musela denně potkávat kromě jiných i své školní trýznitele, a už jenom to mi navozovalo blažené pocity. Prostě obzory středoškolského života mi pojednou nabídly tolik nebývalé volnosti, že se mi z ní podlamovala kolena. I kluci mě pojednou začali zajímat mnohem víc a k první velké lásce chyběl už jenom krůček.

První láska je první láska, je nejdůležitější a nejkrásnější, bolestná i sžírající, prostě první. A nikdo v tom období nemůžeme vědět, zda není i naše poslední. Mě potkala první láska krátce před šestnáctinami. Uhranul mne vyhazovač na diskotéce v našem malém městě. Úžasný chlap: asi 190 výška, kolem 90 kilo, prostě hromotluk jako vystřižený z reklamy místní posilovny. Tím, že trávil s činkami opravdu fůru času a byl deformován prostředím, vyprovokovala ho nejspíš moje nadváha a neohrabaná postava, aby mě oslovil. Jinak si to nedokážu vysvětlit.

Ten večer vrcholil program v diskotéce půlnoční travesti show. Svalovec stál těsně za mnou, věděla jsem o něm, ale ani ve snu by mě nenapadlo, že se mnou ztratí slovo. Asi v polovině programu mi poklepal na rameno a zeptal se, jak se mi vystoupení líbí a jestli nemám chuť na něco k pití. Podlomila se mi kolena. ON mě zve na něco k pití! Byla jsem tak překvapena, že jsem při překotném otočení se k NĚMU škobrtla špičkou lodičky o své vlastní druhé chodidlo a moje módní pýcha, lodičky s hodně dlouhatánskou špicí z mých nohou rázem vystřelily kamsi do prostoru. Dokonalému trapasu, rozplácnutí se na podlahu, zabránily JEHO ruce jako lopaty, do kterých jsem se, jak dlouhá tak široká, sesunula. Oplácaná holka v super lodičkách se rázem proměnila v bosého obtloustlého idiota s rozbitými střevíci a na pokraji zoufalství.

K mému ohromnému překvapení Svalovcova (tak jsem mu pro sebe začala říkat, a tak mu říkám dodnes, protože patří k mým přátelům, kteří mi, stejně jako tehdy, nikdy neodmítli podat pomocnou ruku) pozvánka na drink stále platila. Když jsem pochopila, že to navíc není jenom ze soucitu, strávili jsme spolu pěkný večer. Pěkný i přesto, že jsem do sebe klopila jednu skleničku za druhou, nemohla jsem přece vypadat jako nějaké nezkušené mládě, a ve finále se domů plížila po pěti. Notně opojená nejen alkoholem ale i vrchovatou náručí štěstí. Byla jsem bezmezně zamilovaná.

Láska jako trám trvala sotva dva měsíce. Problémem byl věk, namlouvala jsem si. Možná, ale jen maličko, i moje nadváha. Ze všeho nejvíc, alespoň jsem to tak vyhodnotila, však Svalovcovi kamarádi.

Toho roku zima opravdu dováděla, což mi rozhodně nebránilo postávat se svým Svalovcem, vyhazovačem, v průvanu u dveří diskotéky. Dokonce jsem tak činila s patřičnou dávkou pýchy. Jako oficiální přítelkyně důležité osoby místního kulturního světa jsem tam hrdě postávala s ním a dávala to svojí náklonností k němu patřičně najevo hlavně těm sokyním, které by o mě ještě před několika měsíci nezavadily ani pohledem. Pro lásku umíme, my ženy, trpět. Dokonce tolik, že jsem si vykoledovala zánět ledvin a skončila v nemocnici.

Ke vší hrůze mě jako šestnáctiletou šoupli na dětské oddělení,kde byla protivná mrňata a návštěvy jen do šesti. Marně jsem vyhlížela milovaného Svalovce a těšila se, až svými rameny rozrazí futra špitálových dveří. Nerozrazil. Chodil normálně do práce, přidával na stavbě, a vyhazovače vykonával po pracovní době melouchem. Když vehementně prosil svého stavbyvedoucího, že potřebuje vypadnout dřív, aby stihl návštěvu na dětském oddělení nemocnice, chlapi se mohli potrhat smíchy.

Nechápala jsem, jak bez své lásky vydrží celých čtrnáct dní, pro mě to bylo k uzoufání. Po propuštění že špitálu jsem navíc z jeho strany vycítila chlad a odstup. Začal se mi vyhýbat. Jednou večer jsem na něho čekala v diskotéce, byli jsme domluveni na osmou. V devět mi došla trpělivost a zatelefonovala jsem mu. „Jsem tam za hodinu, slavíme s kamarády, promiň,“ vysvětlil stroze a zavěsil.

Přikolébal se po půlnoci, byl opilý, jak zákon káže, a začal se do mě navážet: „Nějak se mi zvětšuješ, boubelko.“ Smrděl alkoholem.

„To se ti zdám dvakrát, jak seš nalitej,“ vzkypěla ve mně puberťácká pýcha a nějaké to deci jižanské krve v otcovské linii.

„Ale jdi ty. Nesmíš tolik papat,“ předváděl se před kamarády.

„Ubožáku! Co máš ve svalech, chybí ti v mozku. Ani vidět tě nechci. Běž do hajzlu.“

Odkázat chlapa před kamarády do patřičných míst je z mužského pohledu neodpustitelné. A pro téměř třicetiletého chlapa sousto přímo nepoživatelné. Náctileté nad tím nepřemýšlejí, náctileté ctí jen a jen svoji pravdu, svoji vizi, jakých obětí je třeba na oltář lásky s velkým L. Svalovec, padouch, lavinu lásky z mé strany neviděl, ba co víc, nechtěl ji vidět, natož se jí nechat zasypat a zhynout. Dodnes se tomu smějeme, jak vážně jsme to tehdy prožívali. Tedy hlavně já.

Svalovec o mně logicky již nechtěl ani slyšet. A aby bylo naprosto jasno, zachoval se jako většina mužů, už za dva dny drkotala zuby ve dveřích diskotéky ode mne starší, krásná, vyvinutější černovláska s nepřehlédnutelným poprsím rýsujícím se v halence nad nedosažitelně útlým pasem. To se jí to tam postávalo, když už se oteplilo. Co já se pro Svalovce nabulela, docela jistě jsem věděla, že už nikdy nikoho nebudu mít tolik ráda, že byl mým osudem a bez něj že život ani omylem nemá smysl a svět se musí ihned zbortit.

Na tom, že vás chlap vymění za jinou a hezčí, je jediné pozitivum. Donutí vás to něco se sebou dělat. Právě k tomu období se datují moje první smrtelně vážné souboje s nadváhou. Rozpůlila jsem si housku, půl ráno, druhá polovina odpoledne. Taky jsem začala chodit do solárka a bělit si zuby. Už za pár týdnů mi dobrovolná hladovka začala trýznit žaludek. Pouze při pomyšlení na jídlo mi bylo na zvracení. Jenže já ti, Svalovče, ukážu, koho jsi odstrčil. Budeš čumět! A ta prsatá s tebou! A skutečně jsem poměrně brzo zhubla o patnáct kilo a dostala se na nějakých sedmapadesát. Jak mně to slušelo! Fakt kočka, říkala jsem si při pohledu do zrcadla a nevynechala jedinou diskotéku.

„Dobrý,“ ucedil jednou, když jsem se zdánlivě nevšímavě promenádovala sem a tam, aby mě snad nepřehlédl. Ale to bylo všechno, o návrat zjevně nestál. Trvalo půl roku, než jsem to pochopila definitivně a přestala být za blbku. Jaká doba je dostačující, abychom se smířily s odmítnutím? A kolik minut zpoždění na domluvenou schůzku mužům tolerovat, abychom pro ně zůstávaly vzácné?

Dbát o sebe vůbec nebylo na škodu. Zvýšená péče o figuru, pochvaly spolužáků a známých, znatelný pokles váhy a pocit, že se sama sobě líbím, posunulo moje sebevědomí o pár pater výš.

Asi tři měsíce po rozchodu se Svalovcem, vyrazila jsem se sestrou a švagrem pobavit se do jednoho baru. Brávali mě sebou už od mých patnácti jako těžítko. To bývá úděl starších sester. Cítila jsem se opravdu hodně dobře a celý večer jsem samý úsměv vesele poletovala od známých ke známým, připíjela si s kdekým a krátce po půlnoci si uvědomila, že jsem unavená a že je třeba zamířit k domovu. Vlastně jsem se již šla pouze rozloučit s rodinkou, když jsem si všimla NEZNÁMÉHO v rozhovoru se sestrou. Jednoznačně fešák. Vysoký, štíhlý, ani nepotřeboval nabušené svaly z posilovny! Moderně střižené vlasy se zesvětlenými konci první dojem jenom umocňovaly. Narychlo jsem vyhrabala z kabelky parfém a konečky prstů rozhodila bohaté vlasy.

„Ema, moje mladší ségra. Bohužel,“ snažila se být moje sestra vtipná a vyznělo to trapně. Myslím, že sestřin pokus o humor neoslnil ani NEZNÁMÉHO. Já asi ano, protože mi upřeně hleděl do očí, podal mi ruku, řekl: „Ahoj,“ a představil se. Společenská únava byla ta tam a z večera v jeho společnosti bylo svítání a procházka probouzejícím se dnem. Nadvakrát jsme obkroužili městečko, z baru podél kostela a kolem fotbalového hřiště, a já mu visela na rtech. Líčení fotbalových situací za jednou z branek ve sportovním areálu, ve kterých ON hrál klíčovou roli střelce těch nejdůležitějších gólů, připadla mi jako předehra symfonie, která teprve měla zaznít. Svítání se protáhlo na rok a půl.

Tak jsem poznala Fotbalistu.

Konečně se ve mně rozhostil pocit spokojenosti. Brala jsem to jako zadostiučinění po neopětované lásce Svalovcově. Kdo si počká, ten se dočká, říkávala babička. Potkala jsem nejkrásnějšího prince ze všech plesů, jichž jsem se dosud zúčastnila. Zalykala jsem se štěstím a zamilovala se silou, o níž jsem donedávna vůbec netušila, že by kdesi ve mně ještě zbyla.

Zamilovala jsem se jako blázen. Nepočítám-li seznamovací noc, kdy jsme se sportovním areálem jenom procházeli, odvedl mě zanedlouho na hřiště s jasným cílem, pomilovat se. Za tím účelem přispěl do týmové kasy stokorunou a vyfasoval tak klíč od kabiny a společných sprch. Nebýt tak nádherně zamilovaná, těžko bych překonala léty nastřádaný puch potu mužských těl v omítkách objektu, vybudovaného svépomocí nadšenci kulatého nesmyslu. Ve fotbalové šatně mě svlékl a k milování došlo ve sprchách. Pustil naplno všechny kohoutky a voda se na nás řítila jako z vodopádů. Milovali jsme se vášnivě, rozdával se jako by všichni spoluhráči sledovali jeho výkon. Dělalo mu dobře, když jsem si pak v šatně oblékla jeho dres. Připadala jsem si sice jako při závodech v pytli, ale Fotbalistu to vzrušilo k další explozi. Dokonce jako bych ve finále zaslechla i slovo góóóóól.

Mně zase dělalo dobře i to, že jsem měla důvod na Fotbalistu žárlit. Cupitala jsem vedle něho a těšila se na závistivé pohledy dívek, které se po mém Fotbalistovi otáčely a krásně jsem se skoro užárlila, když mi ho tak okukovaly, a tou žárlivostí vyvolaný sžíravý tlak kdesi v podbřišku se mi měnil v příjemný pocit blaha. Možná jsem tenkrát pochopila pocit, jaký mívají muži, když si po boku vedou krásnou přítelkyni a jiní muži jim ji závidí.

Jenže ouha. Když jste na vrcholu blaha, dostaví se blažené uspokojení, vrátí se nezřízená chuť k jídlu a v ledničce mizí nutkavá, ale pomíjivá potřeba vylepšovat se. Pro někoho i pro sebe samu. A chlapi jsou prevíti. Neunikne jim žádný gram navíc. Neujde jim sebenepatrnější vráska či pupínek. Zato si nevšimnou úžasného make upu, nových řas za tisícovku, účesu, neřku-li nových šatů či halenky. Je to vlastně pochopitelné, mají fůru starostí sami se sebou, se svou výjimečností a skoro dokonalostí. A platí to v jakémkoliv věku a bez ohledu na disciplínu, v níž si libují.

Priority pětadvacetiletého kluka, nadšeného fotbalisty, hvězdičky okresního přeboru, jsou nepochybné a nezpochybnitelné:

1. místo: fotbal, přesněji fotbal na hřišti

2. místo: fotbal v televizi

3. místo: fotbal počítačová hra

4. místo: fotbal na dvoře se psem

5. místo: kamarádi z fotbalu

6. místo: hospoda a povídání o fotbalu

7. místo: dočasně jsem zaujala já

8. místo: rodina a práce

Svého sedmého místa jsem si velmi cenila a byla za ně vděčná. Jak mi bylo několikrát předhozeno, a jak jsem si i sama zjistila, moje předchůdkyně se horko těžko propracovala na místo desáté. Hned za literaturu o fotbale a sportovní časopisy. Sedmé místo, jak se záhy ukázalo, bylo mnohem cennější, než by se na první pohled zdálo.

Scházívali jsme se vždy navečer, protože já se ještě prokousávala k maturitě, on pracoval jako technik v pobočce jedné západní firmy a čtyřikrát v týdnu mě vyzvedával u našich a jezdili jsme k jeho rodičům, kde bydlel. Vůbec mi to nevadilo, s Fotbalistovými rodiči jsem vycházela dobře.

Ten čtvrtek večer mě jako obvykle vyzvedl a stařičký peguot zavzdychal po děravé okresce. Povídali jsme si, co u mě ve škole a co u Fotbalisty v práci, a taky mě překvapil sdělením, že o víkendu pro změnu půjdeme na fotbal, neboť se koná veledůležité derby se sousední vsí, a po zápase s klukama do hospody dohrát utkání a uhasit žízeň. Asi v polovině tankodromu mě požádal, abych mu podala papírové kapesníčky z přihrádky na palubní desce, kde je vozíval společně se šroubováky, žvýkačkami, mužskou ochranou a bůh ví, čím ještě. Balíček s kapesníky jsem nenahmatala.

„Nic tam není!“ A on skoro uraženě: „Podívej se pořádně, musí tam být.“

Už jsem začala být naštvaná, protože nejsem dement, abych nepoznala papírové kapesníky, ale pak jsem v přihrádce narazila na krabičku, která tam nepatřila. Když jsem ji otevřela, aniž by se ke mně otočil nebo sundal ruce z volantu, řekl: „Vzala by sis mě?“ Sotva mi bylo sedmnáct, tudíž bylo zřejmé, že myslí až za rok, ne hned, ale dokonale mi prstýnkem vyrazil dech. Fotbalista, u kterého jsem byla až na sedmém místě, mě žádal o ruku!

Ne že bychom se neměli rádi, ale čím déle náš vztah trval, tím více mi připadlo, že to mezi námi skřípe jako přechod ze zálohy do útoku v jejich mužstvu, jak mě často poučoval. Z jeho strany to opravdu na nějakou lásku až za hrob nevypadalo. Několikrát jsem se přesvědčila, že mi neříká pravdu, z angíny na umření se vyklubal tah s kamarády fotbalisty a děvčaty v nočním podniku okresního města, a taky bych ho vzteky udusila, když mi neustále předhazoval bývalou přítelkyni. Jak byla štíhlá a krásná. Dokonce jsem ho podezírala, že se stýkají dál a vlezla mu do mobilu. Měli svá tajemství, vzpomínali, jak se milovávali ve vaně a jak mu to chybí. A já trpěla, třebaže jsem se přesvědčila, že už to, kromě vzpomínek, opravdu zabalili. Jiné dívce zase esemeskoval, že má nyní novou přítelkyni, že sice není nic moc, ale zase má dost prachatý rodiče. Nechtějte znát tajemství druhých, žije se bez nich mnohem lépe!

Na dlani se mi třpytil jemný prstýnek z bílého zlata s titěrným kamínkem uprostřed, skromný a hezký. Pro mě rozhodně nejhezčí a nejmilejší kroužek na světě. V sedmnácti nepřemýšlíte, co bude, připadáte si děsně dospěle a víc neřešíte. Školu, bydlení, živobytí.

„Ano,“ řekla jsem a hrbolatá okreska se mi rázem proměnila ve vznášedlo do oblak.

Pojednou jsme byli zasnoubeni, nosila jsem se jako páv a brala náš vztah smrtelně vážně. On ne. Ani o špetičku se nezměnil. Muži se nemění, ani věkem, ani zkušenostmi, sotva ho mohla změnit role snoubence. Pokrok nastal snad v jediném, přestal mluvit o té, co se s ní miloval ve vaně. O to víc se můj snoubenec začal věnovat fotbalu. Vedle svých tréninků a zápasů si přibral i trénování mládeže, malých kluků. Jistě je to milé, snad i záslužné, ale pro náš vztah to znamenalo, že už pro mě jezdíval jenom dvakrát týdně, odevzdal mě svým rodičům a zmizel na hřiště. Čekávala jsem na něho až do tmy, je přece jasné, že po fotbale je žízeň. Jeho maminka vzdychávala u kuchyňského stolu, neříkala nic, ani syna neomlouvala. Spíš ji trápilo, co tomu řeknou naši, které si oblíbila a kteří se po zásnubách u Fotbalistových rodičů čas od času zastavili.

Ten den dopoledne odpadlo vyučování, a tak jsem si zašla na manikúru. Jako snoubenka jsem o sebe přeci musela dbát. Vlastně ani nevím, jestli mi manikérka stihla ty nehty dodělat. Sotva začala pilovat a vyptávat se na zásnuby, pocítila jsem zvláštní, divokou horkost. Po zádech mi stékal pot, ale já statečně seděla, usmívala se a asi i odpovídala na otázky, jenže manikýrčin hlas se mi začal vzdalovat, až zeslábl kdesi v dálce. Sevřel se mi hrudník a ze země už mě zvedli přivolaní záchranáři.

V nemocnici mi řekli, že jsem nejspíš jenom omdlela. Prima diagnóza. Jenže já jsem takto jenom omdlela do konce měsíce ještě třikrát. Jelikož se to rodičům hrubě nezdálo, skončila jsem nedobrovolně na neurologii.

Po nekonečných testech zazněl verdikt: poúrazová epilepsie.

A k verdiktu doktoři přidali seznam zákazů: nepít alkohol, nechodit na diskotéky (blikající světla), přímé ostré světlo podle lékařů vlastně moje záchvaty iniciovalo (i to na manikúře). (Řidičský průkaz? Slečno, vy jste se zbláznila. Chcete zabít sebe a jiné?) Přidali minimálně osm hodin spánku denně a hrst prášků k nim. Léky představovaly nejmenší zlo, tedy když za čas přišli na ty pravé, co mi nerozežíraly již tak dost zhuntovaný žaludek. Uznejte, pro puberťáka to prakticky znamenalo trest smrti.

Fotbalistovi jsem pravdu řekla po milování, aby si snad nemyslel, že jsem nějaká prašivá, když i po návratu ze špitálu polykám pilulky a nemůžeme spolu nikam vyrazit. Snažila jsem se nemoc bagatelizovat. Stejně jako doktorům jsem mu vyprávěla, jak jsem jako vesnická holka nevynechala jediný strom, párkrát jsem i spadla a zlomila si ruku. Pravdou je, že jsem sebou jednou sekla z kola a pozbyla vědomí.

„A právě toho se doktoři chytili,“ uzavřela jsem zpověď.

„Tak to si teda fakt nejsem jistej, jestli bych zvládl s tebou žít, kdybys,“ blekotal Fotbalista a strnule civěl kamsi do stropu.

Vždy jsem toužila po tom, aby mi partner říkal pravdu, byl upřímný, nic nezastíral, ale tohle byl zásah kordem do srdce. Co bych v tu chvíli dala za milosrdnou lež. Už tak jsem propadala depresím z otázek, jak dlouho mě bude nemoc omezovat a v jakém rozsahu. Odpovědět mi nikdo nedokázal.

A Fotbalista? Chodil po diskotékách a barech beze mne, vymetal koncerty a hlavně zelené trávníky. Mohla jsem po něm chtít, aby se vzdal života? Euforie ze zásnub byla ta tam.

Půl roku jsem si připadala jako malomocná a odstrčená. Ponořila jsem se tedy do studia, maturitní zkoušky se blížily. Ale před nimi cosi mnohem příjemnějšího, maturitní ples. Dokonce jsem se pasovala do role jedné z hlavních organizátorek, pojednou jsem měla času víc, než ostatní. Přípravy na ples mne doslova pohltily a Fotbalista se v mých myšlenkách rozpouštěl jako léky na moji nemoc ve sklenici vody.

Od rána jsem nesvá. Znáte ty dny, kdy se při vstávání těšíte, aby už byl večer. Dnešek k nim patří. Dorazily výsledky z magnetu a moje neuroložka mě touží popatřit. Na konzultaci mě pozvala. Ale to se jen tak říká, konzultace. Nejde o nic jiného, než o rozsudek, který nevydává soudce, ale lékař. Vím své. Při zánětu ledvin se na mě vykašlal Svalovec, epileptické příhody z mládí, co mi dosud komplikují život, nevydýchal Fotbalista, odebrání prsu, přidání prsu, to je jenom letmý výčet starých rozsudků. Jaký bude ten dnešní, šestadvacetiletá stařeno?

Dusno v čekárně umocňuje klepání nohy pána sedícího vedle mě a tik ve tváři dámy, jejíž obličej asi bývával ozdobou společnosti. Jaký bude můj za čtvrtstoletí?

„Dobrý den, Emo. Jak se cítíte?“

Jak bych se měla, proboha, cítit? Jsem zdravá. Já to přeci musím vědět, to jenom duše na čas ochuravěla, ale to se spraví. Práce to spraví, jenže práce teď potřebuje ten správný rozsudek.

Doktorka si mne bradu a oči boří do lejster na stole, komisní výraz se strojeným pokusem o úsměv mi k ní nesedí. Snažím se působit uvolněně, znovu připomínám hlavní důvod, proč jsem v této ordinaci počtvrté za poslední měsíc.

„Když já ten řidičák fakt moc potřebuju.“

„V nemocnici Na Františku mám přítele primáře,“ říká, aniž se na mě byť jen podívá. „Dojednala jsem vám tam hospitalizaci, Emo. Sestra vám předá dokumentaci a sdělí formality.“

Plná čekárna nyní civí na mě. Cosi mi padá na podlahu a nohy se mi chvějí tak, že se nedokážu sehnout. Mladík v zelené mikině mě přidržuje a někdo mi strká do ruky balíček se zdravotní dokumentací.

Seber se, velím sama sobě a rentgenuji objemnou složku pro primáře, u kterého se mám hlásit k hospitalizaci. K hospitalizaci! Musím mít jasno, co je v rozsudku.

Listy papíru vlastně vyhlížejí jako ty, kterým svěřuje pastelkové fantazie můj syn. Zadržuji dech a oči sprintují z jedné stránky na druhou a na třetí, na poslední. Nečitelné klikyháky v latinském labyrintu, grafy, čísla, hodnoty, popisy rodinných dispozic, zprávy o dosavadním léčení a jiná doktorská moudra. Ani jediné slovíčko o mé budoucnosti. Kde jsi, úlevo, co ses měla dostavit, když si lékařská tajemství přečtu?

Každý rozsudek rozruší, jenže jsou i rozsudky, které rozloží. Zejména pak ty, jimž nerozumíme. Ani my, ale nejspíš ani soudce.

Pojednou zatoužím obejmout svoje zlatíčko. Pomazlím se s ním, vykoupu ho a přečtu mu pohádku. Tu nejdelší, co v knize najdeme, aby nás uspala oba a zaplašila den, do kterého se mi ani trochu nechtělo vstávat. A kolik takových jich je přede mnou?

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Kapitola 1.