Deti žltej

hviezdy

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na

www.lindeni.sk

www.albatrosmedia.sk

Mario Escobar

Deti žltej hviezdy – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Elisabeth, Andrei a Alejandrovi, mojej úžasnej rodine, ktorá so mnou vycestovala do Le Chambon-sur-Lignon, a písanie tejto knihy bol pre nás všetkých hlboký zážitok.

Francúzskym mužom a ženám, ktorí zachránili tisícky židov, politických utečencov a vyhnancov z pazúrov tretej ríše.

„Kto zachráni jeden život, zachráni celý svet.“

talmud

„Jeden čestný človek prečistí vzduch skazený tisícom pokrytcov.“

Isaac Asimov, Memorias

„Neuveriteľný príbeh, ktorý má moc pozdvihnúť ľudského ducha.“

Newsweek (v súvislosti s udalosťami z Le Chambonu)

„Budeme si pamätať aj číslo päťtisíc, počet židov zachránených piatimi tisíckami obyvateľov regiónu v okolí francúzskeho Chambonu. Na každého z nich tak pripadá jeden zachránený ľudský život. Nikoho z tých, čo prišli, neodmietli, nikoho neudali. O svojich zásluhách však miestni prehovorili až po mnohých desaťročiach, aj to neochotne. Autor knihy o tejto udalosti sa pri zbieraní materiálu stretával s nechápavými pohľadmi. ‚Prečo o nás hovoríte, že sme statoční?‘ čudovali sa pamätníci. ‚Urobili sme to, čo bolo treba.‘

Z PREJAVU PREZIDENTA BARACKA OBAMU

PRI PRÍLEŽITOSTI DŇA PAMIATKY NA HOLOKAUST A HRDINSTVO JOM HA-ŠO’A

23. APRÍLA 2009

„Tu sa jednoznačne potvrdila duša národa. Tu sa zhmotnilo svedomie našej krajiny. Le Chambon-sur-Lignon je miesto pamäti. Je to miesto odporu. Symbol Francúzska verného svojim zásadám, svojmu odkazu, svojej tradícii. V tuhej zime, v samote, zavše v chudobe a často v náročných podmienkach muži a ženy tohto kraja odnepamäti vyznávajú vznešené hodnoty, ktoré ich spájajú. Ich rodný kút nebol vždy v centre záujmu, ale oni sa rozhodli čeliť priamemu nebezpečenstvu s odvahou, veľkorysosťou a dôstojnosťou. Vybrali si toleranciu, solidaritu a bratstvo. Vybrali si zásady humanizmu, ktoré sú putom nášho národného spoločenstva.“

JACQUES CHIRAC, PREZIDENT REPUBLIKY

LE CHAMBON-SUR-LIGNON, 8. JÚLA 2004

Poznámka autora

Kniha Deti žltej hviezdy mi dala príležitosť vrátiť sa do tajomnej ríše detstva. Človek sa narodí, vypliešťa detské oči a žasne nad všetkým okolo seba, ale s pribúdajúcimi rokmi túto schopnosť stráca. Každý ďalší centimeter telesnej výšky nás nenávratne vzďaľuje od sveta, ktorý sme tak veľmi túžili zmeniť, väčšinou sa však uspokojíme s tým, že v ňom dokážeme žiť. Práve o tom som sa rozhodol písať v tejto knihe: o tom, že schopnosť meniť svet má každá generácia, vždy keď sa, so všetkým zlým aj dobrým, čo to prináša, vyrovnajú účty a začne sa odznova.

Deti žltej hviezdy chcú byť oslavou človeka a jeho moci pretvoriť skutočnosť. Oddávna počúvame, že obyčajný človek nič neznamená vo víre dejín, ale mnohokrát sa ukázalo, že odpor verejnosti je jediným nástrojom protestu voči útlaku a tyranii. Od povstaní otrokov v starovekom Ríme, cez Americkú revolúciu až po mierové hnutie za nezávislosť Indie či ukončenie rasovej segregácie v Spojených štátoch to bol vždy obyčajný ľud, ktorý sa zasadil o zmenu v usporiadaní sveta.

Keď som prvý raz vkročil do lesov a hájov v okolí dedinky Le Chambon-sur-Lignon, pripadal som si ako v raji. Žulové domce s pestrofarebnými okenicami, prastaré priečelia, zosivené stovkou nemilosrdných zím, utešené gazdovstvá roztrúsené v hustých brezových a borovicových lesoch, ktoré akoby pohlcovali všetko letné svetlo. V tých končinách sa udialo niečo, čo zmenilo nielen chod dejín, ale, ako som tušil, zmení aj mňa.

O príbehu detí, ktoré zachránili obyvatelia Le Chambon-sur-Lignon a priľahlých obcí, sa dlho nevedelo. Po druhej svetovej vojne chceli Francúzi radšej zabudnúť na vichistickú vládu a prenasledovanie tých, ktorých kolaboranti označovali ako „menejcenných“ a „neprispôsobivých“, ale dokumentárny film Les Armes de l’Esprit z roku 1989 znovu vyniesol na svetlo tento dojemný príbeh vychádzajúci zo skutočných udalostí.

Kniha Deti žltej hviezdy opisuje strasti Jacoba a Mošeho Steinovcov, dvoch nezabudnuteľných postáv, z ktorých sa stali malí hrdinovia v boji proti zlu, a ich jedinou zbraňou bola nevinnosť.

Madrid, 1. júla 2016

Prológ

Paríž

23. mája 1941

„Každá generácia nosí v sebe skrytú nádej, že svet sa s ňou začne odznova.“ Tak zneli posledné slová jeho otca na vlakovej stanici. Vo vyžehlenom sivom obleku si čupol, aby bol na úrovni svojho syna Mošeho. Chlapec naňho pozeral veľkými čiernymi očami a prudko sa nadýchol, nechápal presne, čo mu otec chce povedať. Stanica sa naplnila bielym, sladkasto voňajúcim dymom. Matka si ich obzerala so slzami v očiach a s červenými lícami, ako keby ju už len to stálo nadľudskú námahu. Mošemu utkveli v pamäti jej biele rukavice z jemnej látky, studený a vlhký vzduch tej jari aj pocit, že jeho malý svet sa rozpadá na márne kúsky. Otec sa pokúsil usmiať pod tenkými hnedými fúzikmi, ale výsledkom bola groteskne skrútená grimasa. Mladší syn sa nepúšťal maminých nôh a utieral si nos do zelenej vlnenej sukne. Jana ho pohladila po svetlých vlasoch a sklonila sa k nemu, zovrela mu ružové líčka do dlaní a pobozkala ho na purpurové pery, dva prúdy sĺz sa zliali do jedného.

Jacob potiahol brata, vlak si posledný raz odfrkol a z piestov sa vyvalila para, akoby ten obrovský stroj zo železa a dreva vzdychol nad dušami, ktoré musí odlúčiť. Teta Judith chlapca pevne objala, bol v tom nepokoj aj túžba chrániť. Nemeckí vojaci okolo nich krúžili ako mole okolo svetla, a hoci si v ten deň nepripli na prsia žlté hviezdy, Judith mala zavše pocit, že nacisti ich spoznajú, už len keď na nich uprú kamenný pohľad svojich modrých očí.

Eleazar a Jana sa otočili, ich kabáty sa zamiešali do lesa zdvihnutých rúk, ktoré kývali na rozlúčku. Deti sa za nimi dívali, až kým im otec a mama nezmizli z dohľadu. Moše chytil tetu za ruku a tuho jej ju stisol, ako keby sa chcel ubezpečiť, že aspoň ona zostane po ich boku. Judith k nemu obrátila hlavu a zahľadela sa na synovca s pážacím účesom; plavé pramene sa leskli v lúčoch slnka prenikajúcich cez svetlíky na nástupišti. Potom pozrela na druhého chlapca. Jacob s tmavohnedými vlnitými vlasmi a veľkými čiernymi očami sa tváril inak. Takmer akoby sa hneval. Včera v noci prosil rodičov, aby ich odviezli z Paríža, že budú poslúchať, no Eleazar a Jana ich nemohli vziať so sebou, určite nie dovtedy, kým si nenájdu bezpečný úkryt. Deťom nikto neublíži a teta Judith bola na útek pristará. Pred šiestimi rokmi ich prichýlila, keď sa už situácia v Berlíne nedala vydržať. V istom zmysle bola Judith viac Francúzka než Nemka, život brala s nadhľadom.

Keď vyšli zo stanice, obloha sa olovene zatiahla a na dlažbu dopadli prvé kvapky. Judith roztvorila zelený dáždnik a všetci traja sa podeň v tichosti zhrčili, aby nepremokli ako myši, kým dorazia do jej malého bytu na druhom konci Paríža, kde sa krása mesta stráca a nahrádza ju otlčená šeď, ktorá nijako nepripomína lesk kaviarní a elegantných reštaurácií v centre. Šli metrom, potom hrdzavým a hlučným trolejbusom. Chlapci sa usalašili na drevenom sedadle vpredu, teta si sadla hneď za nich a premáhala sa, aby jej nevyhŕkli slzy z očí. Moše pozrel na brata, ktorý sa ďalej mračil; pehavú tvár mal mokrú od dažďa a zo stisnutých pier už-už akoby sa chystalo čosi vytrysknúť. Svetu ešte nerozumel, brat mu neraz nadával do zadubencov, aj on však vedel, že sa stalo niečo hrozné, keď rodičia museli odísť bez nich. Nikdy neboli sami. Mamu vnímal ako súčasť seba samého. Aj napriek otcovým protestom spával s nimi v posteli, nalepený na ňu, ako keby ho dotyk jej pokožky upokojoval. Jej vôňa bol jediný parfum, ktorý strpel, a vedel, že v jej zelených očiach vždy nájde záchranu. Pozeral von špinavým oknom na prízračné postavy chodcov, prepletali sa medzi zásobovacími dodávkami a starými konskými povozmi, po ktorých zostávali na ceste smradľavé kôpky. Toto bol jeho svet, narodil sa síce v Nemecku, ale na nič z vlasti si už nepamätal. Mama naňho hovorila po nemecky, a on jej vždy odpovedal po francúzsky, akoby chcel tú krajinu, odkiaľ museli ujsť, zanechať hlboko v minulosti. Kam pôjdu teraz? Moše mal pocit, že svet okolo neho sa zmenšuje, tak ako v škole, keď sa mu na dvore vyhýbali spolužiaci, ani čo by v nich žltá hviezda na jeho prsiach vyvolávala odpor alebo strach. Pokrikovali na nich, že sú „deti žltej hviezdy“, ale on vždy vnímal hviezdy ako malé svetielka, ktoré boh stvoril, aby noc nepohltila úplne všetko. Teraz akoby zhasli aj tie a svet bol bez nich tmavý a chladný, tak ako komora, do ktorej sa skrýval, aby napálil rodičov, ale vždy z nej túžil čo najskôr vyjsť, uniknúť pred stravujúcou temnotou.

Prvá časť

1

Paríž

16. júla 1942

Jacob pomohol bratovi vychystať sa, robil to už tak dlho, že mal celý proces zautomatizovaný. Vymenili si sotva niekoľko slov, kým mu vyzliekol pyžamo, natiahol nohavice a košeľu, a obul topánky. Moše nič nehovoril, v očiach mal zadumaný, neurčitý výraz, ktorým v bratovi zavše vyvolával úzkosť. Vedel, že je už dosť starý, aby sa obliekol sám, brat mu však zrejme chcel dať najavo, že sa naňho môže stále spoľahnúť. Utvrdzoval ho tým, že budú spolu až do konca a pri prvej príležitosti sa vrátia aj s rodičmi.

Jar ubehla ako voda, zato leto, horúce a bez školy, sa príšerne vlieklo. Teta Judith odchádzala skoro ráno do práce a chlapci si museli sami urobiť raňajky, poupratovať byt, ísť nakúpiť na trh a navštevovať v synagóge prípravu pred barmicva. Najmä s tým im teta pílila uši, Jacob mal už vraj vek na to, aby sa z neho stal správny žid. On si o tom myslel svoje. Rodičia ich nikdy nevodili do synagógy, pred príchodom do Paríža o judaizmus nejavili záujem. Zato Judith bola presvedčená veriaca, najmä po manželovej smrti v prvej svetovej vojne.

Keď sa obliekol aj Jacob, pomohol bratovi umyť sa, a potom sa odobrali do malej kuchyne s bielym kachličkovým obkladom, ktorý po rokoch drhnutia načisto stratil lesk. Na ošarpanom, kedysi belasom stole bol košík s niekoľkými krajcami čierneho chleba a syrom. Jacob dal zohriať mlieko na staručký plynový sporák a nalial ho do dvoch bielych šálok.

Moše sa zhurta pustil do jedla, ani čo by sa bál, že mu ten kúsok chleba niekto ukradne. Mal osem a bol schopný jesť dvadsaťštyri hodín denne. Jeho brat za ním s apetítom nezaostával, preto Judith zamykala potraviny v malej komore vedľa kuchyne. Každý deň im vyčlenila prídel jedla na raňajky a obed, a keď prišla z práce, navarila skromnú večeru, pozostávajúcu väčšinou z riedkej polievky alebo dusenej zeleniny. Pre dvoch chlapcov vo vývoji to bolo nič, lenže zásoby potravín v krajine sa pod nemeckou okupáciou každý deň stenčovali.

Francúzi, predovšetkým obyvatelia Paríža, sa v lete 1940 masívne presunuli na juh, ale keď po niekoľkých mesiacoch videli, že Nemci sa neprejavujú až tak barbarsky, ako sa predpokladalo, mnohí z nich sa vrátili do svojich domovov. Jacobova rodina, hoci sami utekali pred Nemcami, zostala na mieste, iba otec sa preventívne odsťahoval k sestre, lebo dúfal, že tam ho nenájdu.

Jacob vedel, že hitlerovci majú hneď niekoľko dôvodov ich nenávidieť: jeho otec sa angažoval v Socialistickej strane a napísal niekoľko satirických článkov proti nacistom, nevraviac o tom, že s manželkou boli obaja židovského pôvodu.

Paríž bol pod priamou kontrolou nemeckého velenia na čele s maršalom Wilhelmom Keitelom. Nacisti nedali domácemu obyvateľstvu dýchať. Na jar roku 1942 bolo v podstate nemožné dostať kávu, cukor, mydlo, chlieb, olej alebo maslo. Teta Judith našťastie pracovala u šľachtickej rodiny, ktorá mala prístup na čierny trh, preto im nikdy nechýbalo jedlo a občas tete posunuli niečo, čo by za prídelové lístky nikdy nezohnala.

Po slabých raňajkách chlapci vyrazili do ulíc. Dusná noc bola predzvesťou horúceho dňa a ráno tento predpoklad iba potvrdilo. Bratia zbehli po schodoch. Na zodratých košeliach, ktoré teta znova a znova zašívala, im svietili žlté Dávidove hviezdy.

Bytový dom bol rozdelený na štyri bloky, bohatší nájomníci mali výhľad do ulice, chudobnejší sa pozerali z okien na dláždený dvor. Len čo chlapci vybehli z dvora na ulicu, vedeli, že je zle. Pri chodníku parkovalo možno dvadsať tmavých autobusov s bielymi strechami. Ľudia sa motali okolo nich a strážnici v bielych rukaviciach ich obuškami strkali dnu.

Jacobovi prebehol mráz po chrbte, stisol bratovi ruku tak pevne, až Moše zaúpel a pokúšal sa mu vyslobodiť.

„Nevystrájaj, drž sa ma!“ okríkol ho Jacob a so zamračeným výrazom ťahal brata späť k domu.

Keď vošli do budovy, vrátnička, opretá o metlu, na nich zagánila a zvolala: „Páni strážnici, a tieto špiny židovské tu necháte?“

Bratia na seba pozreli a rozbehli sa k svojmu bloku. Traja policajti, ktorí začuli vrátničkin prenikavý hlas, zbadali dvoch chlapcov, ako utekajú na druhú stranu dvora. Veliteľ vydal rozkaz a spolu so svojimi dvoma podriadenými vyrazil za nimi, pričom nad hlavou mával obuškom a neprestajne fúkal do čiernej píšťalky.

Chlapci utekali po hrubej drevenej dlážke, po prešliapaných schodoch a polámaných doskách, ťažko bolo nepočuť ich dupot. Pod schodiskom strážnici pozreli hore. Veliteľ šiel výťahom, zvyšní dvaja sa rozbehli hore schodmi.

Jacob a Moše bez dychu dorazili k dverám bytu a mladší z nich sa hneď vrhol k nim, ale brat ho zadržal a nasmeroval do podkrovia. Dlhé hodiny sa tam hrávali medzi natiahnutými šnúrami na bielizeň, skrývali sa za sušiacimi sa plachtami, strieľali z prakov na holuby alebo pozerali na mesto na druhom brehu Seiny.

Pred drevenými dverami zastali a krátko si oddýchli, s rukami opretými o kolená naberali vzduch do pľúc. Potom Jacob otvoril dvere. Prestrel sa pred nimi zdanlivo nekonečný koberec striech, balkónov a terás, na niektorých z nich ľudia pestovali zeleninu. Chlapci sa zošuchli po hrdzavom rebríku pribitom k stene a opatrne vykročili po strechách.

Strážnici ich zbadali z podkrovia. Veliteľ, ktorý vyzeral dosť unavene, hoci ako jediný šiel výťahom, znovu fúkol do píšťalky.

Jacob sa obrátil, či už preto, aby odhadol, aká vzdialenosť ich delí od mužov v čiernom, alebo to urobil inštinktívne ako mladý srnec, keď ho naháňajú psy.

Dvaja mladší strážnici nešikovne zliezli po rebríku a utekali za ním, pod nohami im praskala krytina, s každým krokom boli k nemu bližšie.

Jacobovi sa šmykla noha, zapadla mu medzi dve škridly, a keď ju vyťahoval, prudko ho zabolela holeň. Cícerok krvi vsiakol do bielych ponožiek. Moše mu pomohol vstať a spoločne utekali k poslednej budove bloku. Na okraji strechy zastali, bolo treba preskočiť vyše dvojmetrovú medzeru na vedľajšiu budovu.

Moše pozrel dozadu na prenasledovateľov, potom do priepasti rozžiarenej letným svetlom. Dolu v hĺbke zívala tma ako rozďavená papuľa. Obrátil sa k bratovi so zmäteným výrazom, nevedel, čo si počať.

Jacob nestrácal čas. Rovno pod nimi bola malá terasa. Z nej vytŕčala rímsa, ktorá pokračovala okolo celého domu. Mohli by po nej zísť nižšie a dostať sa až na ulicu, kde sa stratia v dave. Bez váhania skočil a hneď sa obrátil, aby pomohol bratovi. Aj jemu sa podarilo odraziť od strechy, no vo vzduchu ho ktosi schmatol za nohy. Chlapček sa zdrúzgal na tvrdé škridly.

„Jacob!“ skríkol zdesene.

Starší brat odrazu netušil, čo robiť. Mošeho tam nemohol nechať, ale ak sa za ním vráti hore na strechu, zajme ich polícia oboch. A hoci ani nevedel, prečo ich naháňajú, rodičia mu hovorili, že nacisti posielajú ľudí do koncentračných táborov v Nemecku a Poľsku.

Veliteľ pristúpil k okraju strechy, sledoval malého chlapca, ako sa pokúša dočiahnuť na rímsu.

„Zasran akýsi!“ skríkol, vytrhol podriadenému z ruky druhého chlapca, chytil ho za členok a zavesil dolu hlavou do vzduchu.

„Nie!“ zvreskol Jacob.

Malý braček mal tvár skrútenú od strachu, metal sa ako pstruh vylovený z rieky.

„Vylez. Hádam nechceš, aby brat zletel dolu,“ povedal chlap so zlovestným úsmevom a vystrčil ruku, v ktorej držal Mošeho, ďalej od strechy.

Koniec ukážky

Table of Contents

Poznámka autora

Prológ

Prvá časť

1

Druhá časť

Tretia časť