Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Slováci v Uhorsku

Ján Čaplovič

Copyright © 2008 Petit Press

Copyright ePub version © 2021 iAdverti

Copyright © 2008 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Alžbeta Malovcová, Nina Dvorská, Jozef Vrábeľ, Katarína Bendíková, Petra Pohrebovičová, Daniela Kubíková, Zuzana Babjaková, Michal Garaj

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0667-6

￼

PÔVODNÁ PUBLIKÁCIA

Ján Čaplovič. O Slovensku a Slovákoch. Tatran. Bratislava 1975. 267 s. Viera Urbancová zostavila výber z pôvodín, preložila a napísala doslov a poznámky. František Hattala, zodpovedný redaktor. Eva Mrukviová, technická redaktorka.

Bibliografické poznámky

Uverejnené pod názvom Slowaken in Ungarn v časopise Hesperus 1818, č. 49, 55, 57, 59 a 1820, č. 19, 21, 22, 23. Príspevok je preložený v plnom znení a bez akýchkoľvek zásahov do jeho formálnej štruktúry.

POLOŽARTOVNÉ A POLOVÁŽNE DÔKAZY O TOM, ŽE SLOVÁCI SÚ UHORSKÍ ANGLIČANIA

Počet Slovanov v Európe sa zvyčajne odhaduje na 50 až 60 miliónov. Spomedzi všetkých národov v Európe sú najpočetnejší a najmä v krajine patriacej pod žezlo Františka Prvého je ich podľa Lichtensterna 11 750 000, podľa iných zasa 13 miliónov (pozri Annalen der öst. Lit. 1810, febr., s. 266) a v posledných rokoch predstavujú (podľa Andrého)[1] dve tretiny tunajšieho obyvateľstva. Po znovuzískaní talianskych a nemeckých krajín tvoria však sotva polovicu ich celkového počtu. Mnohí nemeckí spisovatelia popísali o nich vo svojich viac, či menej čítaných spisoch mnoho nespravodlivých a čiastočne aj nevkusných úsudkov a nechýbajú ani ozaj surové ohováračky. Nechceme tu všetko opakovať, lebo pre tých, ktorí radi čítajú, sú tieto veci tak či tak známe. Len v krátkosti chceme poznamenať, že mnohí spisovatelia vydávajú rozličné chyby, necnosti, prečiny, ba aj neresti a niektoré individuálne, zaiste nie chvályhodné vlastnosti jednotlivcov z tejto veľkej rodiny za základné črty ich národného charakteru. Slovania sa právom môžu pýtať, či sa medzi Nemcami nenájdu leniví alebo špinaví jednotlivci, nijakí hlupáci, zbojníci, podvodníci, zlodeji, a teda ľudia s takými vlastnosťami, za ktoré Nemci Slovanov zvyčajne prísne karhajú?

Nie je naším cieľom napísať apológiu na všetky slovanské kmene; chceme prispieť len poukázaním na skutočnosť, že neoprávnené odsudzovanie neplatí na Slovákov, ktorí žijú v Uhorsku.

Všetky národy, ktoré patria k veľkej európskej rodine, majú svoje zásluhy. Najviac však vynikli Angličania, a to v oblasti vedy, umenia a techniky, v baníctve, obchode, námorníctve, ba aj v poľnohospodárstve, a teda v najrozmanitejších oblastiach ľudskej činnosti.

Uhorská ríša je Európa v malom, lebo ju obývajú viaceré hlavné a vedľajšie národy, ktoré sa od seba podstatne líšia pôvodom a rečou, fyzickými a morálnymi vlastnosťami. Väčšina z nich sa venuje prevažne len jednému zamestnaniu: tak napríklad statočný poctivý Maďar žije skoro výlučne z poľnohospodárstva a chovu dobytka, usilovní Nemci sa živia čiastočne priemyslom, a obchodom, čiastočne baníctvom a roľníctvom. Rumuni sú roľníci a baníci, Slovinci obrábajú role a obchodujú, utiahnutý Rusniak ostáva pri obrábaní pôdy. Len Slováci sa venujú tým najrozmanitejším zamestnaniam.

Toto pozorovanie nás priviedlo na myšlienku porovnať ich s Angličanmi a dokázať, že Slováci sú v Uhorsku tým, za čo zvyčajne považujú v Európe Angličanov a že nespravodlivé názory, ktoré o nich mnohí nepremyslene šíria, nemôžu byť správne.

Takto, a nie inak, treba rozumieť aj nadpisu. Všetko v ňom závisí od interpunkcie, ktorá môže dať veciam rozličný význam. Nie je predsa jedno, či povieme: dôkazy o tom, že Slováci v Uhorsku sú Angličanmi, alebo: dôkazy o tom, že Slováci sú uhorskými Angličanmi. Pri prvej vete by sa mohlo ľahko zdať, že chceme Slovákov vydávať za voľakedajších spoluúčastníkov anglickej Ružovej vojny,[2] čo, pre zmilovanie! ozaj nie je naším zámerom. Ak nás niekto nechce úmyselne zle pochopiť, pouvažuje spolu s nami len o zmysle druhej vety.

Láskavý čitateľ teraz už približne vie, na čom je. Toto predbežné vysvetlenie sme považovali za potrebné preto, aby nám nikto nepripisoval úmysly, ktoré nemáme. Žiada sa však poznamenať ešte aspoň slovíčko na konto humorného vyjadrenia uvedenej paralely, lebo čitateľa, ktorý si veci chce zle vysvetľovať, môže humor zviesť k názoru, že sme písali satiru aj vtedy, keď o takéto podanie vôbec nejde. Nunquam homini satis cautum est in horas.[3]

Čitateľa, ktorý Slovákov pozná len podľa uvedených portrétov, má tento spis nielen poučiť, ale aj pobaviť. Pokúsili sme sa napísať ho tak, aby nenudil ani tých, ktorí sa o Slovákov zaujímajú len málo, alebo aj vôbec nie. Sledujeme teda dvojakú úlohu a obe sa pousilujeme splniť čo najlepšie. Náš spis nechceme však v nijakom prípade vydávať za nič iné ako za to, čím v skutočnosti je: za ľahko načrtnutý obraz o vlastnostiach a zvyklostiach slovenského národa. Ani vážny štatistik nesmie pritom obísť celkom naprázdno a zaiste tu nájde rozličné údaje, o akých sa zatiaľ možno v nijakej literatúre nedočítal. Musíme ho však už na tomto mieste priateľsky varovať, aby niektoré anekdoty alebo črty nevyzdvihoval na vlastnosti národa a aby nedával iný význam názorom, ktoré v práci vyslovujeme. Bola by to taká veľká chyba, ako keď pacient zje liek určený na vonkajšie použitie. V takom prípade nemôže byť lekár zodpovedný za napáchané škody. Z úcty k zdravému úsudku čitateľa nepovažovali sme za potrebné upozorňovať vždy na žartovne myslenú pasáž, alebo na vážne state; netriedili sme veci na dve strany a nezdôrazňovali sme: tu ide o žart! a toto je myslené vážne! Obe roviny ležia zväčša celkom vedľa seba alebo sa prelínajú. Bolo by však nezdvorilé urobiť to inak, lebo rozumný čitateľ sám všetko najlepšie rozlíši. A s rozumným čitateľom aj rátame. Aj lekár napíše bezstarostne na recept: použiť podľa rady, lebo je presvedčený, že prípravok na rany nik nezje a pilulky nik nebude rozotierať na obväz a prikladať na poranené miesto.

Záverom musíme ešte poznamenať, že vždy, keď je reč o Slovákoch, myslíme na roľníkov alebo mešťanov, výnimočne na nepočetnú šľachtu, a už nikdy nie na vládnuce vrstvy. Posledné sú totiž všade rovnaké a odhliadnuc od reči, ktorou vravia, nemajú nijakú spätosť so životom ľudu a sú len nezainteresovanými divákmi. Keď niekto chce skúmať mravy ľudu, musí sa vybrať za prvými dvoma.

Tento pozoruhodný ľudský kmeň obýva v počte 1 340 000 až pol druhého milióna územie od Bratislavy po Šariš, Zemplín a Užskú župu, celé Karpatské pohorie a jeho susedné časti; na rovine je roztrúsený po oboch stranách Dunaja a smerom na juh až po tureckú hranicu. Stretávame sa s ním v 21 župách, pričom v 12 je ich väčšina a podľa našej nezaujatej mienky si zaslúžia, aby sme ich označili za uhorských Angličanov. Genus dutum patiensque laborum! čiže národ, ktorý nemožno zniesť zo sveta! Niektorí ľudia, ktorí zle poznajú svoj vlastný materinský jazyk a zvyčajne sa z lenivosti alebo neschopnosti nenaučia nijakú cudziu reč, hovoria o nich raz ako o Slavakoch, inokedy ako o Krobotoch, lebo veď Chorvátsko leží celkom blízko pri Karpatskom pohorí. Dovoľte nám teda pokúsiť sa aj o paralelu medzi Slovákmi a Angličanmi.

1. ANGLIČANIA SÚ SKÚSENÍ PLAVČÍCI A NÁMORNÍCI

A čo iné sú slovenskí pltníci z Liptova, Zvolena, Oravy, Turca, Trenčína a Gemera? Rok čo rok sa plavia na svojich pltiach po rieke Orave, po dravom Váhu a rýchlom Hrone až do Dunaja, čiastočne aj po Poprade a ostatných významnejších riekach. Zásobujú južné oblasti doskami, šindľami, stavebným a palivovým drevom, tyčami do vinohradov, obručami na sudy a podobne. Na veci nič nemení ani skutočnosť, že tamtí sa plavia po sveta oceánoch a naši len na oceánikoch svojej krajiny, alebo na menších riekach. Čo robia Angličania vo veľkom, to napodobňujú Slováci v malom. Rozdiel je len v tom, že Angličania sa vrátia domov na lodiach a Slováci, keď predajú svoj náklad spolu s plťami, musia sa naspäť vrátiť peši. To ale podstatu veci nemení. Narábať s plťou vyžaduje často takú istú šikovnosť a znalosť ako ovládanie lode. Keď je voda vo Váhu vysoká, sú pre plte okrem množstva vodných mlynov nebezpečné najmä mosty pri Mikuláši, Ružomberku, Sučanoch, Novom Meste a Seredi. Ktovie, či by si anglický námorník trúfol previesť loďku okolo turčianskej Margity tak, ako liptovský pltník prevedie svoju plť. Valiaci sa prúd hlboko vymlel na týchto miestach vápenné bralo a za ním sa Váh valí so smrtiacou prudkosťou ďalej. Keď pltníci neuvládzu udržať plavidlo v patričnej vzdialenosti od braliska, prúd ich vtiahne nezadržateľne do hrtanu výmoľa a stroskotajú. Nespočetné množstvo pltí i s nákladom našlo tu svoj hrob. Je to opravdivá vážska Charybdis.[4] Keď voda klesne, je druhé nebezpečné miesto pri Púchove, kde skryté útesy zničili už tiež mnohé plte a ich náklady. Slováci spúšťajú plte na mnohých miestach po vodopádoch a splavoch do nebezpečnej hĺbky (ako napríklad na Hrone cez banskobystrické hrable), pričom sa ponoria až po ramená do vody a nebol by nijaký div, keby pri tom stratili hlavu. — Správne sa teda vraví: qui nescit orare, pergat ad mare.[5] Slováci sa na svojich pltiach dostávajú často znenazdania do takých krkolomných situácií, až im zrak i sluch prechádza a nemajú čas zašeptať ani „Ježiš, Mária, Jozef“, nie že by sa mohli pomodliť ruženec. Na pltiach, ktorými sa plavia, ľudský um neprispel na uľahčenie plavby ničím, alebo len málom.

Pri nízkej vode je nebezpečenstvo menšie, ale plte zas môžu podchvíľou naraziť na plytčinu alebo skalisko.

Keď jeden koniec plte ostane trčať na plytčine, dvíha voda druhý koniec do výšky a hrozí ju prevrhnúť. Vtedy pltníci rozviažu laná, ktorými sú plte navzájom pozväzované a časť z nich pláva ďalej, zatiaľ čo druhá ostane pevne sedieť. K ťažkostiam treba pripočítať ešte aj to, že pltník nemá počas celej plavby strechu nad hlavou. Je vystavený dažďu a mrazom, slnečnej páľave a vetrom, ktoré fúkajú zo všetkých svetových strán a sú často veľmi dotieravé, a svoju námornícku hlavu musí nechať raz opekať alebo variť, inokedy polievať a prefukovať.

Slováci sú však aj šikovní povozníci. Viezť sa v Anglicku po pekne a dobre stavaných cestách, ktoré majú často aj železničné koľajnice, je ozaj iba zábava. Ale nech skúsi anglický kočiš aspoň raz ísť s nákladom dosák alebo liatiny cez Šturiec a Harmanec, cez Smolnícky a Jabloňovský vrch, cez Spišskú Novú Ves a Hnilec do Rožňavy a ďalej; eris mihi magnus Apollo![6] No ani Slováci nie sú všetci rovnako šikovní povozníci. Najšikovnejší sú Zvolenčania, Liptáci, Oravci, Spišiaci a Gemerčania. Medzi Zvolenčanmi vynikajú takzvaní bratislavskí furmani, spomedzi ktorých najznámejší a najspoľahlivejší je Caban. Oni udržujú spojenie medzi banskými mestami, Viedňou a Bratislavou. Skoro stále sú na cestách; jazdia obyčajne s 5-6 silnými koňmi, ktoré musia utiahnuť 40-60 centový náklad. V Banskej Bystrici a Banskej Štiavnici nakladajú obyčajne železo a syr. Cestou naspäť vezú tovar od výmyslu sveta, ktorý sa na tieto miesta môže dostať len na vozoch, lebo doprava po vode tu nejestvuje. Furmani zásobujú tovarom obchodníkov v Nitre, Leviciach, Štiavnici a v Banskej Bystrici. Na cestách do banských miest ich môžete kedykoľvek stretnúť a Banská Bystrica má s Bratislavou, od ktorej je vzdialená 24 míľ, čulejšie styky ako Ipoľské Šahy v susednej Hontianskej župe.

Aj ostatné župy, ako Liptov (Pavlova Ves, Bobrovník), Spiš, Gemer (Poloma), majú svojich bratislavských furmanov, ktorí zásobujú tamojšie obchody.

Vo Zvolenskej župe sú známi najmä povozníci z Hrochote, Lieskovca, Slatiny, Vigľaša, Detvy, z Veľkej Lúky, Badína a Desovej.[7] Každý týždeň vozia z Lučenca do Banskej Bystrice veľké transporty ovocia. Za veľmi nízku odmenu si ich najímajú sedliaci-priekupníci: roku 1790 — 1800 dostali za jednu bratislavskú mericu desať a pol až 15 korún. Ich pomerne priestranné vozy sú dobre okuté železom; ťažné zvieratá majú však len strednú kvalitu. Obyčajne zapriahajú štyri kone a vtedy ich poháňajú zo sedla, alebo priahajú dva kone a dva voly, potom však ide pohonič peši vedľa voza. Všetci, bez ohľadu na to, aké majú vierovyznanie, skôr ako sa pohnú, či už sú doma alebo na cestách, urobia na zemi pred zapriahnutými zvieratami bičom kríž a povedia: V mene Boha, Otca i Syna i Ducha svätého, amen. Len po tejto ceremónii, pri ktorej si ľavou rukou nadvihnú trocha klobúk, nasadnú pohoniči na kone a vydávajú sa na cestu.

Povozníci z Hontu a Novohradu sa ani zďaleka nevyrovnajú Zvolenčanom. Ich krátke vozy sú slabo okuté, a keď na ne naložia trochu viac tovaru, každú chvíľu sa môžu rozsypať, a to najmä cestou hore, do banských miest pri Neresnici, Pilianskej a okolo Senohradu. Furmani sa tomu však len veselo zasmejú a nerobia si o svoje vozy veľké starosti.

Koniec ukážky

Table of Contents

Pôvodná publikácia

Položartovné a polovážne dôkazy o tom, že Slováci sú uhorskí Angličania

1. Angličania sú skúsení plavčíci a námorníci