Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Prípravy na svadbu

Elena Maróthy-Šoltésová

Copyright © 2007 Petit Press

Copyright ePub version © 2021 iAdverti

Copyright © 2007 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Jozef Rácz, Bohumil Kosa, Miriam Mládková, Dana Lajdová

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0670-6

￼

PÔVODNÁ PUBLIKÁCIA

Elena Maróthy - Šoltésová. Prípravy na svadbu. Slovenské vydavateľstvo krásnej literatúry. Bratislava 1961. 158 s. Zora Petkovová, zodpovedná redaktorka. Dr. Ondrej Mrlian rediguje. Dana Lehutová edične pripravila. Marta Hrušovská. Spracovala poznámky a vysvetlivky.

PRÍPRAVY NA SVADBU

V priestrannej vidnej kuchyni neveľkého, ale úhľadného panského domu na kraji dediny zaneprázdnená je samojediná driečna slúžka umývaním a utieraním riadu. Najprv rezko obracala sa okolo neho, až to štrkalo a cvendžalo; čo ďalej však povoľnejšie idú ruky a po sviežej tvári rozhosťuje sa akási zádumčivosť, ktorá práve na tejto tvári zdá sa byť cudzou, neobvyklou. A medzi cvendžanie tanierov pozvoľna mieša sa zvuk spevu, ticho zo začiatku, potom silnejšie zádumčivým žiaľom znejú slová známej piesne:

Nevydávaj sa ty, dievča, ešte,

Lepšie je dievčatku než neveste,

Dievčatko si chodí po slobode,

Ako tá rybička v bystrej vode.

V polootvorených dverách od pitvora zjavila sa jemná, štíhla postava domácej dcéry, čiže „kišasonky“. Zrejme chcela dnu, ale spev ju zadržal. Akoby v udivení pozorovala speváčku, ktorej po speve slzy zahrali v očiach a skanuli po lícach. Až teraz uznala za vhodné ohlásiť sa.

— Ponáhľaj sa, Anka, už som háby poskladala, len na teba čakám.

— Hneď, hneď, kišasonka, za chvíľku som hotová, — a napochytre utrela si oči spakruky. Dvojnásobne usilovala sa dohoniť zameškané, biely riad sama slečna odniesla do izby a kuchyňa čosi-kamsi bola v poriadku. Potom slečna so slúžkou vzali kôš, plný opratej poskrúcanej bielizne a preniesli ho na druhú stranu dvora, kde pod cieňou[1] stál hrubou plachtou prikrytý mangel. Bol krásny deň na začiatku leta, vôňa prvých ruží z preddomovej záhradky rozliehala sa po dvore. Malé jasnooké dievča naodstrihávalo ich plnú hrsť, a najkrajšiu, polorozvitú so zeleným listom nieslo sestre pod cieňu.

— Túto tebe, Ľuďmilka, a ostatné dám do izby, aby maminke voňali, — vďačila sa malá štedrá, a radostne pásla oči na krásnych ružiach.

— Ďakujem, Neluša, ty naša kvetinárka! — riekla staršia jej sestra, nežne prejdúc rukou po líci malého dievčaťa.

Kým Anča zobrala plachtu z mangľa, odhodila slečna visiace konce bielej náhrdelnej šatky do tyla, aby jej pri práci neprekážali, pripevnila práve obdržanú ružu pod briadku a obe ženské chytili sa do práce.

— Čože je to s tebou, Anka, veď si ty čo ďalej akási smutnejšia? Pred chvíľou spievala si smutne a si pritom plakala. Vari si oľutovala, že sa vydávaš? — prehovorila slečna, nakrúcajúc bielizeň na valec. Anča uhla hlavou k plecu.

— Ja sama neviem, čo mi je, len mi je zo dňa na deň smutnejšie, čo viac sa blíži moja svadba. Dnes zabehla som s tými stužkami, čo mi pani dali na veniec, domov k mojej mame. Tam v komore nachystané mi je už všetko, biely sobášny oblek na vrchu v truhle, nuž poslali pre mňa, aby som si to poobzerala. Ale ako som to zazrela, tak mi ťažko prišlo, len som chytro vrchnák zachlopila a utekala von!

— Nuž ale čože sa ti robí, — vari odnechcel sa ti už Paľko, čo si ho tak tvrdo čakala domov, kým bol vojakom?

Anča vrtela hlavou cele rozhodne, pri spomenutí Paľa zasvietili sa jej oči a úsmev prelietol jej tvárou.

— Ej, božechráň — akože by to bolo! Veď som sa dosť pánu bohu namodlila za neho, aby mi ho len doprial.

— Nuž teda čo chceš, čo zvesuješ hlavu?

— Ja im to takto neviem povedať, ani sama si to neviem pomyslieť; len viem, že mi je tak clivo, akoby ma do hrobu niesť mali.

Slečna pri tomto zúfalom prirovnaní temer prestrašene pozrela na slúžku.

— A predsa sa chceš vydať? Prečo nepovieš, že nemôžeš, že radšej aj naďalej zostaneš len tak; veď ti v tom nik nemôže brániť.

Anča zas vrtela hlavou.

— To nemôže byť, kišasonka moja, celý svet by sa čudoval, či sa z rozumu hýbem. Mojej mame by som sa mohla na oči neukázať, vybila by ma. A akože by som mohla aj Paľa za zblázna mať?

Slečna musela nahliadnuť, že jej dobre mienená rada nebola na uskutočnenie, ale jednako mrzelo ju, že Anči takto niet rady a pomoci.

— Nuž ale aspoň naďalej odložiť by si mohla; aj Paľo by dočkal, keby si ho poprosila, — nadhodila ešte.

Anča uhla plecom.

— Vydať sa jednako musím, lebo starou dievkou zostať nechcem, teda sa vydám radšej skorej ako pozdejšie. Paľo by tiež ďalej čakať nechcel, ešte by si v hneve vzal druhú, a to by som veru nechcela. Ostatné moje kamarátky, čo som s nimi chodila na spoveď, povydávajú sa teraz, iba ja sama by som ostala a to by nebolo nijako — musím už len i ja.

— Nuž ale sama si na tom, aby si sa vydala, a predsa sa sužuješ, že sa vydávaš — len mi povedz, ako je to?

— Ja im to už raz neviem povedať, kišasonka moja; veď oni to voľakedy tiež skúsia sama na sebe. Len tak akosi mi je, akoby som všetku dobrú vôľu, všetok žart, všetok spev, ba ešte aj zrak mojich očú stratiť mala. Ja som rada žartovala s každým, aj s chlapcami, a teraz nebudem smieť pozrieť na nich. Aj som si rada zaspievala a teraz mi už ani to nepôjde. Len mi je tak, akoby som do temnice išla. Ešte aj zato ma srdce bolí, že ma do čepca zavijú; že už nikdy, nikdy viac nebudem smieť svoje vlasy takto slobodne nosiť ako teraz. Keď mi raz svatka čepiec založí na hlavu, nik ma viac nevyslobodí z neho.

— A vieš ako sa ti druhé zakaždým páčili, keď si ich po prvý raz videla v čepci? Vždy si vravela, že čepiec lepšie prikrášli ako vrkoč.

— Pri druhých sa mi páčilo, ale keď na mňa prišiel rad, je to inšie. Tak pekne je to dievkou byť, a smutno pomyslieť, že sa mi už nikdy viac neprinavráti to moje dievoctvo. Radšej by pán boh ten vydaj nebol dal na svet, keď je to taká ťažká vec!

Anča predsa našla slov vyjadriť city, ktoré opanovali ju v tejto pre ňu dôležitej a osudnej dobe. Zamĺkli obidve; slečna po prvý raz tak bezprostredne ponúknutá bola premýšľať o tomto predmete. Bože, bože, či je to ozaj taká divná vec ten vydaj — či tam človek môže považovať ešte aj niečo iného než hrdú nádej, že dievča vymaní sa spod nadvlády rodičov a stane sa neodvislou, samostatnou paňou? Pravda, ono to trochu clivo musí byť, tak navždy opúšťať rodičov a rodičovský dom, — no ale však dcéra navštevovať ich môže, kedykoľvek sa jej zachce; veď potom nik nebude jej predpisovať, ona sama bude paňou svojich skutkov! A potom, veď v peknom, vnove vystrojenom domove musí sa to, ako panej, tiež príjemne bývať.

Takto asi predstavovala si to teraz slečna Ľudmila. I Anču posmeliť držala za svoju povinnosť.

- Horšie si si to namyslela, ako je, — riekla potom s veľkou prevahou. - Budeš ty môcť preto žartovať, aj si zaspievať; Paľo sám radšej bude, keď budeš veselá, ako keby si smutná sedela v kúte. S mamkou nepotrebuješ sa rozlúčiť, tú tak budeš mať tu ako dosiaľ - teda načo sa rozžiaľuješ viac ako treba? Nespievaj si ty: „Nevydávaj sa ty, dievča, ešte“, — ale si radšej zaspievaj: „Vydám sa ja, vydám, vydám sa ja rada, lebo je to pekne, keď je žena mladá,“ — potom budeš zasa veselá.

Anča sa usmiala, vďačne dala sa potešiť.

- Veď si ja aj tú zaspievam, keď mi chuť príde.

Koniec ukážky

Table of Contents

Pôvodná publikácia

Prípravy na svadbu