JOTA / 2021

A Time to Risk All

Copyright © Clodagh Finn, 2017

Translation © Marie Jungmannová, 2020

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2021

Všechna práva vyhrazena.

ISBN 978-80-7565-734-3

Bernardovi a Janet Wilsonovým,

kteří toho udělali tolik, aby vytáhli Mary Elmesovou z šera dějin.

Poděkování

Caroline a Patrick Danjouovi při popisu své matky stále znovu opakují slovo nenápadná. Přesto byli ochotni zodpovědět otázku po otázce a otevřít rodinný archiv, který byl plný nečekaných pokladů. Patrick se mnou nejednou strávil několik hodin bádáním v něm a později mě vzal na objížďku všech míst, která byla pro jeho matku významná. „Je vous parfume le livre“ (Já vám tu knihu okořením), říkal, když vykládal nějakou působivou podrobnost a dodával tak další příchuť nebo vůni k vyprávění.

Dostala jsem mnoho e-mailů od Caroline, která na otázky odpovídala neuvěřitelnou rychlostí, a vždy s velkým „děkuji Vám“ na konci. Poděkování mělo samozřejmě putovat opačným směrem. To já jsem velmi vděčná. Na obou stranách Atlantiku jsem měla dvě světla udávající směr: Profesora Ronalda Frienda, jehož Mary Elmesová zachránila, a Bernarda Wilsona. Oba strávili léta prohrabáváním archivů a skládáním útržků historie, kterou bylo třeba vypovědět. Oba tomu věnovali velkorysé množství času, zkoumání a podpory. Moje kniha staví na podstatné části práce, kterou provedli oni. Poskytli cenné připomínky k rukopisu a mnoho dalších náhledů. Bez nich by toto vyprávění nebylo možné napsat. Mnohé díky také Bernardově manželce Janet, která se s námi nadšeně podělila o řadu poznatků, jež o Mary Elmesové nasbírala při studiu archivů.

Bylo pro mě vzácnou výsadou vyslechnout svědectví Michaela Freunda, Ronalda Frienda, Gilberta Susagny, Brigitte Twomeyové, Charlotte Bergerové-Grenecheové, Georgese Kolteina a Paula Niedermanna, kteří mi vyprávěli zážitky ze španělské občanské války a z druhé světové války. Mluvili otevřeně, abychom na to nikdy nezapomněli.

Příbuzní Mary Elmesové, Mark Elmes a Pauline a Mack Morumovi, nemohli být více nápomocni. Mark otevřel rodinný archiv a trpělivě vysvětloval rodokmen. Morumovi z Nového Zélandu posílali příběhy, podrobnosti a objasnění. V historii Elmesovy rodiny to znamená přinejmenším další svazek.

Velké poděkování patří i Jacintě Ryanové z Ballintemple. Jacinta se narodila ve stejném pokoji jako Mary Elmesová. Seděly jsme tam spolu a žasly nad ženou, která riskovala život ve dvou válkách, ale neodvážila se znovu navštívit svůj bývalý domov. Jacinta je taky velmi velkorysá hostitelka. I když jsem pro ni byla cizí, otevřela mi dveře a společně jsme se pokusily odkrýt zlomky historie domu zvaného „Culgreine“.

Dr. Sandra McAvoyová byla první, kdo mi navrhl, abych napsala biografii Mary Elmesové, a upozornila mě na zapojení její matky do munsterské Ligy za volební právo žen. Obrovské díky také dr. Alicii St Legerové: Vděčím za mnohé jí i její pečlivě připravené knize A History of Ashton School (Historie ashtonské školy).

I další historici a autoři nabídli své připomínky, čas a odborné schopnosti. Jejich přispění bylo neocenitelné. Mnohé díky dr. Johnu Borgonovovi z UCC; Michaelu Kennedymu z Irské královské akademie; Marku Derbymu, autorovi knihy Petals and Bullets (Okvětní plátky a střely), jenž mi velkoryse poslal dopisy Dorothy Morrisové a našel si čas přečíst pasáž o španělské občanské válce; dr. Susan Parkesové, emeritní člence Trinity College v Dublinu a vydavatelce knihy A Danger to the Men? A History of Women in Trinity College, Dublin (Nebezpečí pro muže? Historie žen v Trinity College v Dublinu), která se se mnou podělila o mnoho poznatků; dr. Xavieru Garcíovi Ferrandisovi z Valencie; Rosemary Baileyové, autorce Love and War in the Pyrenees (Láska a válka v Pyrenejích), a historiku Markovi J. Masurovskému.

Zvláštní poděkování Johnu Baskinovi, autorovi knihy A Fierce Light: An Improbable Story of the Good War (Prudké světlo: Nepravděpodobný příběh dobré války), který mi poskytl poznámky z rozhovoru s Mary Elmesovou vedeného v roce 1996.

Obrovský dík za trpělivost, odborné znalosti a vlídnost mnohým lidem v archivech: Donu Davisovi z Výboru služby amerických přátel; Brianu McGeeovi, Stevenu Skeldonovi a Michaelu Higginsovi z Archivu města a hrabství Corku; Aislingu Lockhartovi z oddělení rukopisů z knihovny Trinity College v Dublinu; Sue Donnellyové z London School of Economics; Jennifer Milliganové a Lise McQuillanové z Domu přátel v Londýně a Gregory O’Connorovi z Národního archivu v Dublinu. Mnohé díky také těm, kdo mi poskytli své osobní archivy: současnému siru Georgi Youngovi a lady Aurelii Youngové, Charlesi Youngovi a Mary Jane Gundenové. Díky Adi Trudlerové, která provedla výzkum v Jad Vašem v Izraeli, a Guyi Brunetovi za výzkumy v Marssac-sur-Tarn.

Deirdre Waldronová a Mary Moynihanová nejen udělaly mnoho, aby představily práci Mary Elmesové, ale také mi pomáhaly na mé cestě. Díky Johnu O’Mahonymu a Jaysonu Carcioneovi z listu Irish Examiner, který poprvé uveřejnil Maryin příběh, a všem v nakladatelství Gill Books, již udělali tolik, aby příběh posunuli o další stupeň. Tým zaměstnanců u Gillů jsou skuteční profesionálové.

Nelze dostatečně ocenit bezmeznou podporu rodiny. Díky, mami, Nualo, Brendane, Ciarane, Claire, Ciaro, Darraghu (a Emmo, Arthure, Matildo a Charlie Finnolanovi), strýčku Eoine a teto Marie, Aideene a Cliono, Conore, Grainne a Seáne. Mnohé díky také mojí severní rodině: Bobovi, Dorothy, Inze, Robovi a Sorleymu. A pak tu jsou moji báječní přátelé, kteří mi poskytli všechno od morální podpory po vynikající ediční práci. Potřebovala bych další knihu, abych vylíčila, za co všechno jsem vám vděčná. Zvláštní merci pro Síofru Pierseovou a Paula Elbournea. Velké, opravdu velké díky Margaret Jenningsové, Anne O’Connellové, Emer O´Beirneové, Anne Sheridanové, Colleen McFadyenové, Joyce Feganové, Sophii Gormanové, Roweně Walshové, Karine Bigandové, Marguerite Moranové, Mary Kempleové, Angele Kellyové, Stephenu Dalymu, Vickie Mayeové, Irene Feighanové, Aílín Quinlanové, Viku Connertymu, Nikki Kroonovi, Margaret E. Wardové, Bryanu MacMahonovi, Jane Ellisové a Kate O’Learyové. A mému manželovi Douglasi Smithovi, merci infiniment.

Úvod

Mimořádná shoda okolností

JEDNOHO JASNÉHO ZÁŘIVÉHO DOPOLEDNE koncem června roku 2014 se profesor Ronald Friend vydal po ulici Rue du Nord, aby našel školu, kde byli s bratrem a dalšími židovskými dětmi v posledních letech druhé světové války všem na očích schováni. Hledal orientační body na tiché ulici svažující se k řece Tarnu, která dává městečku Marssac-sur-Tarn v jihozápadní Francii jméno, ale neměl žádné skutečné vzpomínky, o nichž by se dalo mluvit.

Navzdory uplynulé době však přiletěl ze svého domova v oregonském Portlandu zejména proto, aby si ta temná léta připomněl. Několik dní před tím se zúčastnil obřadu na počest Mary Elmesové, Irky, která ho v roce 1942 spolu s jeho starším bratrem dostala z nechvalně známého zadržovacího tábora a zachránila jim tak život. Hrála klíčovou roli při záchraně stovek židovských dětí z dobytčích vagonů, které toho roku směřovaly do nacistických vyhlazovacích táborů. Později ji zatklo gestapo a na půl roku uvěznilo, ale ona pokračovala v práci a pomáhala uprchlíkům všech národností. Její práce byla celá desetiletí neznámá a neoceněná, ale díky nominaci Ronalda Frienda jí bylo právě uděleno nejvyšší izraelské vyznamenání za nasazení života pro záchranu Židů za holokaustu. Teď Ronald, jeho syn Sean a jeden francouzský přítel znovu navštívili obec, která je jako děti chránila, když okupující Němci zadržovali jejich rodiče.

Nevěděl jistě, kde stará škole je, a tak se zeptal přicházejícího manželského páru, kudy se tam jde.

Muž na něj pohlédl a zeptal se: „Nejste Mario Freund?“

„Ne,“ odpověděl Ronald zcela vyveden z míry. „Já jsem jeho bratr.“[1]1 (Freund je německy Friend.)

Muž se představil jako Guy Brunet a vysvětlil, že byli s Ronaldem spolužáci – v roce 1943![2]2 Oba muži nemohli uvěřit náhodě, že se po jedenasedmdesáti letech setkali, a společně se vydali podívat na starou školu. Průčelí budovy bylo zásadně přestavěno, ale zadní dvůr zůstal právě takový, jaký si ho Ronald Friend pamatoval, když si tam ve čtyřicátých letech dvacátého století hrával. Bývalí spolužáci pak sešli dolů k Tarnu na místo, kam tehdy Ronaldův šestiletý bratr Mario chodil plavat.

Vrátili se do domu Guye Bruneta a na dvorku nad pastisem vzpomínali na školu, spolužáky a Němce, kteří tam byli za druhé světové války ubytováni. Inženýr Guy Brunet se nedávno nastěhoval zpět do svého původního rodinného domu v Marssaku. Ronald mu vyprávěl, že po válce odešel do Anglie a později do New Yorku, kde učil na univerzitě, a že je teď profesorem psychologie na odpočinku v Portlandu v Oregonu.

Guy mohl Ronaldovi sdělit, že lidé v Marssaku si stále pamatují Freundovu či Friendovu rodinu. Jeden soused si dokonce vzpomněl na jistou neděli v červenci 1942 po mši, kdy se někteří lidé z města začali znepokojovat, že byla rodina uvězněna. Nikdo je několik dní neviděl a sousedi se obávali nejhoršího. Ve skutečnosti už byli všichni pryč z města a v největším utajení se pokusili uprchnout přes švýcarskou hranici. Téměř se jim to povedlo. Ronaldův otec a bratr to zvládli, ale vrátili se, když viděli, že Ronalda s matkou zastavila policie. Všichni byli zatčeni a převezeni do internačního tábora v Rivesaltes na jihozápadě Francie poblíž španělských hranic. Děti se nakonec dostaly zpátky do Marssaku a o několik měsíců později je následovala matka, která byla propuštěna z dalšího tábora v Gurs. Avšak Hans Freund už nikdy svou rodinu nespatřil. V roce 1943 zahynul v koncentračním táboře Majdanek v Polsku.

V následujících letech si Guy Brunet často na oba bratry vzpomněl.

Často jsem mluvil s rodinou o židovských dětech, které s námi chodily do školy. V té době panovala mezi lidmi velká nedůvěra a říkali nám, abychom byli zticha a nikomu nic nevykládali, protože kolem nás jsou kolaboranti. Pokaždé, když jsem o Freundových mluvil, dodával jsem: „Nevím, co se s nimi vůbec stalo,“ a strachoval jsem se o ně. Kvůli těmto rozhovorům se moje žena zajímala, zda ten člověk, který se ten den [v červnu] ptal na cestu ke staré škole, je Žid. Okamžitě jsem pomyslel na Freundovy. Byl jsem velmi šťastný, že Ronalda znovu vidím.[3]3

Ronald cítil totéž a po překvapivém setkání pokračoval v obchůzce městem. Přešel náměstí a zašel do kostela, kde pořídil fotografii plakety na počest odbojářů. Podepsal ji otec Louis Bézard, jemu známé jméno. Místní kněz sehrál v jeho útěku velkou roli. Když Ronald v roce 1956 poprvé znovu navštívil Francii, otec Bézard mu dokázal s mnoha podrobnostmi převyprávět, co se tehdy stalo. Popsal mu, jak byli v listopadu 1942 tehdy tříletý Ronald se svým šestiletým bratrem propašováni do bezpečného domu v Toulouse a odvezeni do Marssaku.

Na šesti stránkách líčení kněz popsal, jak on a jeho kolega André Violier chlapce na té nebezpečné cestě skrývali. Napsal: „Návrat [do Marssaku] byl obtížný... Zvláště průjezd přes Toulouse a naše přítomnost na nádraží, které bylo pod přísným dohledem gestapa. Museli jsme schovat děti do kufru a pod velký svrchník.“[4]4 Když se dostali do Marssaku, byli malí chlapci „rozčileni, vyděšeni a hladoví“.[5]5

Nebyly to jediné židovské děti, které tam našly útočiště. Na faře se schovávalo i pět dalších. Po několika dnech, kdy bratři Freundovi opět nabyli síly, byli umístěni do pěstounských rodin a brzy je pohltil každodenní život ve městě. Byli pokřtěni jako katolíci a smísili se s místními dětmi ve škole, kterou Ronald po sedmi desetiletích opět objevil.

Po vycházce se Ronald vrátil ke svým hostitelům, k rodině, která se ho kdysi ujala, do městečka Albi vzdáleného necelých dvanáct kilometrů. Když večeřeli, zazněl zvonek. U dveří stál bývalý spolužák Guy Brunet. Držel třídní fotografii z roku 1943, kde bylo vidět skupinu šestadvaceti dosti vážně vyhlížejících chlapců s učitelem před budovou s odlupující se omítkou a zašlými dřevěnými okenicemi. Guy ukázal sám sebe. Stál první vlevo ve druhé řadě poblíž Ronalda, třetího zleva ve stejné řadě. Mario (nyní Michael) za nimi držel ochrannou ruku na bratrově rameni.

Je to jeden z mála obrázků, které Ronald z té doby má, přestože za ta léta nashromáždil velký počet dokumentů, které mu pomohly složit dohromady, co se stalo, když byli jeho rodiče v roce 1933 přinuceni uprchnout ze stále více protižidovského Berlína. Jeho otec, dr. Hans Freund, byl Němec a pracoval jako inženýr konzultant v Drážďanské bance (což byla ironií osudu Hitlerova banka). Jeho matka Eva byla lékařkou a pracovala v židovské nemocnici, než byli nuceni přestěhovat se do Milána. V roce 1936 se tam narodil první syn manželského páru. Dali mu jméno Mario v naději, že by mohl dostat italské doklady.

Ale se vzestupem fašismu se rodina musela znovu stěhovat, tentokrát do Paříže, kde se 28. října 1939 narodil Ronald. Dostal francouzské jméno René a jeho otec se opět neúspěšně pokusil sehnat mu francouzské doklady. Byla tu i nevlastní sestra Suzanna (Sanne). Její matka, Hansova první manželka, zemřela. Sanne byla před válkou poslána k příbuzným do Anglie, ale byla velmi nešťastná, že je oddělena od zbytku rodiny. Psala pohlednice, kde si na to stěžovala, ačkoli v dopise datovaném v červnu 1942, pět měsíců předtím, než byl otec deportován, působila veseleji a popisovala život v anglické škole, výlety se skautkami a baletní představení divadla Sadler’s Wells v Oxfordu. „Myslím, že balet je jako hraní, jenom je všechno režírováno symetricky,“ napsala a dodala, že doufá, že celá rodina bude moci brzy odjet do Ameriky.[6]6

Tu cestu nikdy neuskutečnili, i když dr. Freund opravdu sehnal zaměstnání na Stevensově institutu v New Jersey. Avšak jeho pokus dostat výjezdní vízum do Spojených států selhal. Zkoušel také Mexiko a řadu států v Jižní Americe, všechny bez úspěchu. Přesto během internace v Riversaltes dál zkoumal každou možnost.

Ronald Friend věděl o otcově úsilí. Po celá desetiletí ho udivovalo, že byla nakonec propuštěna jeho matka, ale otec ne. Také ho zajímalo, kdo v září 1942 dostal jeho i bratra z tábora do bezpečí. Odpověď na tuto otázku nakonec přišla v e-mailu o mnoho let později. V lednu 2011 mu historička a archivářka židovské humanitární organizace na ochranu dětí OSE (Œuvre de secours aux enfants) poskytla příslušné jméno. Žena, která zachránila Freundovy chlapce, byla slečna Elmesová.

Skutečně to byla Mary Elmesová, která, jak Ronald Friend objevil, zachránila mnoho životů, ale když skončila válka, v tichosti se vyhnula veškerému uznání. Pátral dál a odhalil několik zmínek o této zapomenuté humanitární pracovnici. V roce 1942 několikrát riskovala život, když schovala židovské děti ve svém autě a provezla je do bezpečných domovů v departementu Východní Pyreneje. Během dvou měsíců na podzim toho roku bylo 2 289 dopělých Židů a 174 židovských dětí, některé i dvouleté, nahnáno do dobytčích vagonů v Riversaltes a převezeno do tranzitního tábora Drancy u Paříže a pak dál do Osvětimi. Odhaduje se, že z konvojů bylo díky práci Mary Elmesové a dalších žen pracujících v táboře zachráněno 427 dětí.[7]7

Není možné přesně spočítat životy, které Mary Elmesová zachránila, ale podle jednoho dochovaného dokumentu z prvního konvoje vypraveného 11. srpna 1942 díky ní „zmizelo“ devět dětí. Potom podnikla několik cest do tábora a zpět a naplnila své auto židovskými dětmi, hlavně těmi, jimž hrozila deportace. Po mnoha letech pak řekla svému synovi Patricku Danjouovi, že se jí při jedné příležitosti podařilo schovat v autě šest dětí.

Po válce se také zběžně zmínila o tom, že ve svém bytě v Perpignanu schovala jednu rodinu. Avšak nikdy nedělala nic moc z práce, kterou vykonala jako vedoucí kvakerské delegace v Perpignanu, kde pomohla stovkám lidí zařídit výjezdní víza z Francie. Také zajistila, aby se stovky dalších, převážně dětí, dostaly z táborů a našly útočiště v jedné z četných kvakerských zotavoven, které pomohla zřídit po celé jihozápadní Francii. Některé z dětí, které tam umístila, byly zachráněny před deportací a smrtí.

V době, kdy Ronald Friend zjistil, kdo mu zachránil život, bylo už pozdě na osobní poděkování. Mary Elmesová zemřela ve věku devadesáti tří let v roce 2002 v Perpignanu, kde po válce prožila celý život.

Na její počest a památku ji Ronald navrhl zahrnout do „spravedlivých mezi národy“ v památníku Jad Vašem, což je titul udělovaný státem Izrael nežidovským jedincům, kteří riskovali život, aby během holokaustu zachránili Židy. K nejznámějším patří Oskar Schindler a jeho manželka Emilie, jimž byl titul udělen roku 1993 za záchranu přibližně 1 100 Židů.

Ronald Friend byl odhodlán dosáhnout ocenění i pro Mary Elmesovou za všechno, co vykonala. „Mary Elmesová byla jasně osobností, které se nedostalo uznání, jaké si zasloužila. Byla ředitelkou kvakerské delegace v Perpignanu s více než třiceti lidmi, kteří pracovali přímo pod jejím vedením. Hrála výraznou roli a ukazovala cestu. Zjevně to byla žena vysoké inteligence, velké síly a charakteru.“[8]8

Pokud o tom měl Ronald Friend nějakou pochybnost, pozoruhodný charakter ženy, která mu zachránila život, před ním začal vyvstávat, když začal dlouhý a náročný proces její nominace na ocenění v Jad Vašem. Využil pomoci dvou britských kvakerů, Bernarda a Janet Wilsonových, kteří se zajímali o práci odvedenou kvakerskou delegací na jihu Francie za války. Společně odhalili podrobnosti ze života mimořádné ženy, která opustila skvělou akademickou dráhu, aby mohla pracovat jako dobrovolnice s dětmi během španělské občanské války.

Když se více než půl milionu uprchlíků před Frankovou armádou v roce 1939 přelilo přes hranice do Francie, Mary Elmesová je následovala. Ze své základny v Perpignanu pomáhala zřizovat školy, jídelny, dílny, pojízdné knihovny a zotavovny pro děti. Když vypukla druhá světová válka, pomáhala i uprchlíkům před touto válkou – vyhnaným Belgičanům, Němcům a stále více Židům, kteří byli shromažďováni a internováni.

Konec ukázky