Jitka Ludvíková

Případ čurací panny

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jitka Ludvíková, 2021

Obálka © Ivana Dudková, 2021

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-9566-1 (epub)

ISBN 978-80-243-9567-8 (mobi)

Věnováno všem,

jejichž příběhy jsou tak mrazivé,

že jsou mi inspirací.

Prolog

Odvalil se na bok a posadil se na posteli. Svaly měl nepříjemně našponované a uvnitř těla cítil povědomý třes. Zvedl trenýrky, které se zatoulaly pod noční stolek, nedbale je proklepl a rychle do nich vklouzl. Snad ze zvyku, ale možná i z pocitu stísněnosti, která visela ve vzduchu, si vytáhl gumu výše do pasu. Než zmizel v koupelně, otočil se ještě a nuceně se usmál: „Promiň, lásko.“

Zamumlala, že to nevadí, a bolavé tělo schovala do županu. Na rtech držela úsměv, dokud se obrys jeho postavy trhavě se zobrazující za mléčným sklem zcela nerozplynul. Pokoj naplnilo tíživé ticho, které prolomil až očišťující proud vody vycházející zpoza dveří.

Zavrtala se pod peřinu a rozhodla se alespoň na chvíli rezignovat na přítomnost. Unavená nebyla. Rozsvítila lampičku a ze štosu časopisů vrstvících se na nočním stolku vybrala ten, kde čtenářka řešila podobný problém. Netrpělivě převracela listy, až nalezla hledanou rubriku. Tučný červený nápis „Impotence není konečná“ jí dráždil oči. Můj muž je jak kus ledu a jeho penis ještě chladnější.

S povzdechem si vzpomněla na kamarádku, její manžel byl impotentní jen proto, že si našel milenku. Ale to jistě není její případ.

1

Byl únor, třetí týden v měsíci, což znamenalo, že Karel sloužil s Monikou. Monča byla v týmu nová, a tak ji každý týden vyfasoval někdo jiný. Možná dobrý nápad vedení, aby se holka přiučila něco nového, ale pro Karla černý Petr, který mu komplikoval jedno z nejhezčích období.

Zimní olympiáda. Událost, která se koná jednou za čtyři roky a u které by Karel prostřednictvím televize nechyběl, sloužil-li by tento týden s Lejlou jako obvykle. Lejla věděla, jak moc ho zajímá sport, a teplé jídlo bezdomovcům by rozvezla sama. Monča ale neví, že byl kdysi hokejová naděje národa, zářivá hvězda juniorského týmu, tedy do té doby, než si při jednom ošklivém pádu přetrhal vazy v kotníku.

Ale jak by to mohla vědět, když jí nic neřekl. Monča je o dobrou generaci mladší než on a podle toho, co mu vyprávěla, ji zajímají akorát knihy o sebezdokonalování, motivaci a osobním růstu. Taky meditační techniky. A samozřejmě rovnoprávnost pro všechny.

Už teď je mu jasné, že u charity dlouho nebude. Jen zběžně propluje jeho životem, obdobně jako se otře o životy těch lidí venku. Vylepší si karmu, dopíše seminárku, stane se bakalářkou sociálních studií na nějaké pochybné soukromé univerzitě a o životě na ulici bude tak akorát psát pitomé články, v horším případě historkami z ulice bavit lepší společnost.

To Lejla je jiná. Přišla z ulice. Její ošlehaná tvář leccos pamatuje a malá jizva pod uchem, kterou za každého počasí schovává v tmavém šátku, má v sobě víc energie než všechny meditační techniky světa.

S Lejlou to táhnou za volantem služebního pick-upu už tři roky a za tu dobu se znají lépe než blízcí příbuzní. Co taky dělat jiného než mluvit o sobě, když štrádujete Prahou a hledáte lidi v nouzi. Klábosíte o problémech všedního dne, a když dojde téma, brbláte nad politikou a rozebíráte hloupé seriály, co běží v televizi. Sem tam upustíte páru a sem tam přiznáte víc, než byste chtěli. Anebo mlčíte, protože prostě mluvit nepotřebujete. Rozumíte si beze slov.

O Lejle ví za tu dobu všechno. Jak prožila dětství jako v pohádce, jak se v sedmnácti zamilovala do prince, jak si toho prince vzala a jak ten princ začal svoji princeznu zamykat. Jak ji mlátil a jak ji málem zabil. Jak od něj utekla, když byla těhotná, a jak skončila na ulici. Jak o dítě přišla a jak se protloukala životem. Jak se dostala až na dno. Jak se ten její princ vrátil a ona ho vzala na milost. Jak ji málem zabil podruhé. A potřetí. Jak od něj zase odešla a jak ji opět našel. Jak podruhé otěhotněla a jak z ní to dítě vymlátil, protože nevěřil, že je jeho. Jak zjistila, že dno je mnohem níž, než myslela. Bylo to vyprávění na několik měsíců, než se Lejla dostala k bodu, jak našla sílu a postavila se mu. Své si odseděla a nelituje toho. Svobodu našla až ve vězení.

Lejla toho prožila víc, než je na jeden lidský život zdrávo. Karel si někdy představuje, jak asi vypadala před tím vším. Možná podobně půvabně jako Monča, měla porcelánovou pleť, naději v očích a dlouhé sametové vlasy do pasu.

Monča je nosí spletené do desítek tenoulinkých copánků, ze kterých se při každém sebemenším pohybu uvolňuje drahý parfém. Přestože je krásná a mnohem svěžejší než Lejla, Karel se vedle ní necítí.

Rozhodně nejde jen o ten její parfém, jehož citrusová složka ho nepříjemně dusí, a on si přeje, aby se vedle něj vrátila Lejla s kůží nasátou kočičinou. Ani o tu červenou péřovku s nápisem I am not looser!, ale především o to, že mu ta mladá holčina přijde prázdná. Její život je jak přesýpací hodiny bez písku.

Možná, kdysi dávno, se Karel vedle Lejly taky necítil, ale to už s přesností nemůže říct. Každopádně teď je to tak, že má Lejlu rád a Monča mu prostě nesedla. Nezapadá sem. Nepatří do jeho pick-upu.

Třeba je to tím, že jí nedal šanci. Až příliš rychle si vytváří negativní úsudek o generaci, která by mohla být ve věku jeho potomstva, kdyby nějaké měl. Ale takový už Karel je, bytosti, které mají v uších pecky a které komunikují raději prsty než ústy, mu prostě nesedí. Má rád lidi s otevřenou hubou a skousne i to, když z ní lítají sprosťárny, ale konverzaci stavěnou na zkratkách, smajlících a šklebounech fakt nemusí.

Chápe, že dneska ti mladí žijí na sociálních sítích, ale co je moc, to je moc. Neví, jestli ho víc vytočilo, když se dneska Monča fotila před hlavákem s bezdomovci a pak to přilepila na Facebook, zatímco on jim rozdával polévku a chleba, nebo že z toho oni měli prdel. Každopádně ho ta sranda stála spoustu času navíc a on kvůli té holce z digitální generace přišel o dopolední přenos skoků na lyžích, a jak to tak vypadá, nestihne ani hokej.

„Tohle je konečná štace?“ zeptala se ho Monča, když z hrnce naběračkou vyprázdnila poslední zbytky gulášovky. „Asi jo, co, už víc jídla nemáme, všechno sežrali. Budu to muset píchnout na timeline,“ rozesmála se.

„Jo, dneska padla,“ utrousil Karel a zaklapl víko nerezové nádoby. Chtěl Monču požádat, aby mu podala utěrku, ale když viděl, jak zase čumí do mobilu, nakonec pro ni do auta došel sám.

„Jsem totálně vyšťavená a asi mám hlad,“ vrátila mobil do kapsy, protáhla ruce do výšky a ostentativně zívla.

Rozhodl se ji ignorovat. Zmuchlal utěrku, aby našel čistý kus látky a setřel zbytky polévky, které potřísnily okraj nádoby. Pak si obřadně sundal zástěru, složil ji a uložil do boxu s nádobím.

Monika ho pobaveně pozorovala. Kdyby se nechoval tak divně, přišel by jí jako fajn chlap. Celkem kus.

Zachytil její pohled a rychle uhnul očima. Neměl rád jakýkoli zájem. Nikdy nevěděl, jak reagovat.

Vyndala pecky z uší a strčila je do kapsy. V ruce měla zase mobil. Nesměle ukázala na několik kapiček na nerezu a pípla: „Ještě tady.“

Hodil jí utěrku, aby to setřela sama, ale ona si ho nevšimla. Civěla do mobilu. Vypadalo to, že si kontroluje mejkap.

„Dík,“ zabručel a setřel tu špínu sám. Utěrku zmuchlal v kuličku a přihrál ji do boxu s použitým nádobím.

„Tak co? Dobrý?“ svěsila ruku s mobilem k zemi a obrátila pozornost ke Karlovi.

Teď pro změnu Karel přehlížel ji. Vyhrnul rukáv a podíval se na hodinky. Když na to šlápne, bude doma za patnáct minut a stihne aspoň poslední třetinu.

„Tak jak vypadám?“ pohodila hlavou, až se jí bambule na čepici smekla na jednu stranu. V ruce stále držela naběračku. Červenobílé pruhy na čepici mu připomínaly švýcarskou vlajku, a tím pádem hokej, na který se podívá leda tak ze záznamu, jestli sebou tahle uvědomělá studentka trochu nehne.

„Tak co? Dobrý?“ zamávala naběračkou před svým obličejem, přičemž ukazovala nejprve na oči, pak na ústa. Ráda by věděla, jak dlouho ji vydrží přezírat.

Karel jen pokrčil rameny a zvedl nádobu na polévku, aby ji vměstnal do kufru auta.

„Počkej, ještě selfie,“ zarazila ho a natočila mobil naproti sobě. Před kulisou z nerezu špulila pusu a natáčela tvář nalevo a napravo, až konečně zmáčkla spoušť. Chvatně přejela prstem po displeji a pronesla: „Vypadáš blbě, tak ještě jednu.“

„Já se nefotím,“ řekl důrazně.

Sjela ho pohledem, jako by zkoumala, co je na něm špatně, a direktivně pronesla: „Prostě se usměj,“ a zase cvakla spoušť.

„Proč to fotíš?“ vsunul nádobu do auta.

„Dělám vám reklamu.“

„Nám?“ protáhl obličej a vyndal z náprsní kapsy svůj mobil a zmáčkl poslední volané číslo.

„Jak mi to šlo?“ vybírala fotku, na které má největší úsměv, a rukou si nevědomky rovnala ušanku. Ráda by věděla, komu se pořád snaží dovolat.

„Jo,“ pokrčil rameny a sebral jí naběračku: „Kape ti to na boty.“ Do ucha se mu opíralo prázdné vyzvánění jako předchozí dny.

Monča sklopila zrak a s nevolí si prohlédla své značkové sněhule. Na pravém nártu byl červený flek. Nabrala do ruky hroudu čistého sněhu a snažila se jej rozleštit. Tiše při tom klela.

Karel si ji pobaveně prohlížel. Měl nutkání se jí zeptat, zda si s těmi botami nechce udělat selfie, ale pak to nechal být. Jeho myšlenky se zatoulaly k Lejle. Co je s ní?

„Jestli to nedostanu dolů, mám po botách a fotr mi tenhle měsíc na nové nedá.“

„Ne?“ podivil se a snažil se skrýt posměch, který mu vyjel až na jazyk.

Přestala si všímat boty a napřímila se: „Můj fotr je děsnej škrt. Co si našel tu mladou rajdu, cpe prachy jen do ní a na nás sere. I ten mobil jsem si musela koupit za vlastní,“ strčila ho Karlovi před oči tak, aby nemohl přehlédnout blyštivý symbol jablka.

„Jo, život je těžkej,“ zabouchl kufr. „Chceš někam hodit?“ Otevřel dveře od auta a košťátkem si ometl boty.

„To bys byl moc milý,“ obešla pick-up. Celou dobu si myslela, že pod tou slupkou zapšklého čtyřicátníka je někde schovaný fajn chlap. A je to tady, už po ní jede.

„To já jsem,“ povzdychl a sledoval, jak si dýchá na promrzlé prsty: „Tak kam to bude, kolegyně?“

„Domů, jestli to není problém.“ To kolegyně jí udělalo radost. Možná mu už došlo, že tady není proto, aby si udělala čárku na praxi, ale protože ji osudy lidí na ulici opravdu zajímají.

„Kde bydlíš?“ uvelebil se na masírovací podložku, kterou měl přidělanou k sedadlu, a díval se, jak si sedá vedle něho, jak zvedá sněhule do výšky a oklepává z nich sníh. Nastartoval.

„V Butovicích,“ zapnula bezpečnostní pás a otočila radiátor v autě na maximum.

Snažil se potlačit nelibost. Bylo mu jasné, že ani poslední třetinu nestihne. Do Butovic to má přes celou Prahu. Zapnul alespoň rádio. Sportovní kanál měl již naladěný.

„Taky sleduješ olympiádu?“

„Jo. Kdo ne.“

„To je fakt. Můj brácha dokonce hákuje ve škole, aby o nic nepřišel,“ stáhla si ušanku, položila ji do klína a schovala v ní dlaně.

Karel se zasmál a zesílil zvuk. Zápas za chvíli začne.

„Dneska hrajeme se Švýcarskem, škoda, že to nestihneme v telce.“

„Máš ráda hokej?“ podivil se, a aniž by chtěl, usmál se na ni.

„Od mala jsem byla na stadionu. Brácha hraje za Spartu,“ dodala na vysvětlenou.

Podíval se na ni a měl pocit, že z ní cítí opojnou vůni stadionu. Dusivá pachuť citrusu byla fuč.

„Za dorost.“

„Taky jsem hrál za Spartu,“ uteklo mu. Nechtěl jí o tom říkat. Pokaždé, když o tom mluví, lidé se ptají, a o to on nestojí.

„Vážně?“ vykulila oči.

„Jo, ale to už je pár let,“ mávl rukou a vrátil ji na volant. Určitě si všimla, že už je dávno za zenitem, a rychle dodal: „Dneska už se o hokej zajímám jen jako divák.“

„Tak to jsme na tom stejně.“

To těžko, prolítlo mu hlavou a nahlas řekl: „To asi jo.“

„Mám nápad, co kdybychom zašli do sportbaru? Jestli tu něco takového je? Nebo víš co, zajdeme na Jatka. Je to super hipsterský podnik. Mají i televizi. Je to kousek. Bude se ti tam líbit.“

„Teď?“ Byl tou nabídkou překvapený, i když se mu dost líbila. Je naprosto jedno, kdy vrátí auto, ale špinavé nádobí musí zavézt do tří. Což by, zase mrkl na hodinky, mohl stihnout o pauze mezi první a druhou třetinou.

„Pokud to nevadí tvé přítelkyni,“ dívala se na své ruce a předstírala, že zkoumá, jak moc má od mrazu rozpraskanou kůži.

„Nemám přítelkyni,“ odpověděl zbrkle, což ho okamžitě zamrzelo.

„Aha, já myslela, že jo.“ Tak, a teď ho napadlo, že po něm jedu! Nebýt tak přestárlý a nemít tak strašně prošedivělé vlasy, možná jo. Je to její typ. Jen kdyby nebyl tak posedlý cíděním nádob na polívku.

Čekal na vysvětlení.

„Když pořád někomu voláš a tak,“ zasmála se nejistě.

„Promiň, nic mi do toho není.“ Mělo ji napadnout, že je single. Sice je hezký, ale strašný morous. Chtěla by vidět holku, která by se s ním nenudila. Občas má hlášky jak aspirant na jejího fotra.

„Zkouším sehnat kamarádku, několik dnů se mi neozvala,“ klepal prsty do volantu.

„Tu Lejlu?“

Pohlédl na ni překvapeně.

„Všimla jsem si na displeji jména.“

„Jo, děláme spolu a není zrovna zvykem, aby o sobě nedala delší dobu vědět.“

„Myslíš, že se jí něco stalo?“

„Lejle? Ne, ta si umí poradit,“ zasmál se.

„Fajn,“ rozepla si bundu, topení konečně začalo sálat.

„Tak co, dáme Jatka nebo máš jiný návrh?“ To bude brácha čumět, až mu pošle selfie, že je s parťákem na hokeji.

„Zkusíme Jatka,“ měl pocit, že tam chce, a jemu je to vlastně jedno. Jde mu o hokej, ne o prostředí. Vyhodil blinkr na odbočku směrem k holešovické tržnici.

„Ty jsi šéf,“ usmála se na něj.

„A ty jsi moje kolegyně,“ ruka mu sklouzla z volantu dolů, ale pak se ve vzduchu zasekla. Předstíral, že se chtěl dotknout řadicí páky a na poslední chvíli si to rozmyslel. Místo na její teplé kůži spočinul opět na chladném volantu.

Zase to kolegyně.

Pokračovali do zadní části areálu tržnice, tam, kam příliš aut nejezdí a kudy je to kousek k zadní bráně, když dodávka před nimi zabrzdila a Monča se zeptala: „Jak dlouho to děláš?“

„Tuhle práci?“ Nohou šimral brzdový pedál a sledoval, jak do dodávky nastupuje mladá Vietnamka. Měl pro Asiatky slabost.

„Jo,“ zamumlala. Její pozornost zaujal sešlý muž v ováleném kabátě, který zaklepal na kapotu. Škubla sebou, ale hned stáhla okno: „Už nic nemáme. Všechno jsme rozdali.“ Bezdomovec jen protáhl obličej, a než stihl cokoli říct, Monika sáhla do kapsy a vyndala z ní kovovou padesátku. „Na, vezměte si,“ vložila mu minci do dlaně.

Bezdomovec se podíval na umaštěnou rukavici, ve které se blýskala padesátka, pak na Monču a fousatou bradou zahuhlal: „Víc nemáš?“

Než stihla Monika odpovědět, Karel sešlápl plyn a na mizícího bezdomovce zavolal: „Zítra přijď na jídlo! A ty zavři okno,“ otočil se na Moniku, která si zapínala bundu. „To jsi neměla.“

„Každý si myslí, že když je můj fotr náměstek na ministerstvu, jsem jen rozmazlená holka z bohaté rodiny, ale tak to není,“ nadechla se, že bude pokračovat.

„Vím, že to tak není,“ usmál se na ni. „Ale neměla jsi mu dávat peníze.“ Ne bez selfie, napadlo ho škodolibě.

„Proč? Jsou to moje peníze. Vydělala jsem si je.“

„Tím spíš. Ten týpek si za ně nekoupí rohlík s polívkou, ale dvě piva. Tak to prostě je.“

„Třeba ne.“

„Třeba ne,“ zopakoval povzbudivě a po chvíli, protože mu to nedalo, dodal: „Penězi v těchto případech nepomůžeš.“

„Hm.“ Dívala se před sebe, do dlouhé úzké uličky, která vedla mezi řadou cihlových budov k několika velkým kontejnerům. Čím víc se k těm kontejnerům blížili, tím měla silnější pocit, že tam, kousek od nich, leží člověk. Možná mu taky nějaký blázen dal na polívku.

„Vidíš, takhle to končí,“ prohodil Karel, když si ho také všiml. „Koupí si chlast a zpijí se do němoty,“ zaparkoval auto a vystoupil z vozu. „Pár hodin v tomhle mrazu a je po něm. Nedá se nic dělat, musíme ho probrat.“

Monika zabouchla dveře a cupitala vedle Karla: „To ho povezeme na záchytku?“

„Uvidíme, v jakém bude stavu. Když tak zavoláme fízly.“

„Fízly?“ To by bylo něco na timeline.

„Jo,“ obešel popelnice, aby se lépe dostal k člověku povalujícímu se mezi nimi.

„Tak co?“ Šla v těsné blízkosti za ním, ale v dostatečném zákrytu, kdyby něco.

„No,“ zhluboka se nadechl.

„Jak je na tom?“

„Zavoláme fízly.“ Jeho hlas se změnil.

„To je to tak zlé?“ strčila hlavu mezi popelnice. Konečně měla možnost prohlédnout si bezdomovce, který si za bílého dne pochrupuje mezi odpadky.

„Jo,“ polkl nasucho a odkryl kabát, který měl ten muž přehozený přes tělo.

„Jo,“ zopakovala Monča, když uviděla bodnou ránu v hrudníku a oděv prosáklý krví.

2

Zdeňka neváhala, a jakmile ji Jaňule pozvala dál, namířila si to přímo ke kožené sedačce. Nemohla se dočkat, až konečně uleví oteklým nohám a zrelaxuje vyčerpané svaly na měkkém podsedáku. Dnešní den byl perný a bohužel nebyl výjimkou. Takhle sedřená je den co den.

Zatímco čekala, až jí kamarádka připraví latté, tiše jí záviděla. Proč ona se neuměla takhle dobře zařídit? Z jejich malé partičky na recepci je Jaňule jediná, která to někam dotáhla. Dostala šanci, chytla ji za pačesy a tenhle luxusní byt za sedm mega se dvěma ložnicemi je toho jenom důkazem.

Ovšem pokud by se jí Jaňule někdy zeptala na názor, co se zařízení bytu týká, osobně je přesvědčená, že to přehnala. Tolik moderny neunese žádný secesní činžák. To fakt ne! Všude kůže, kov a sklo a na zdech studené obrazy. I ten koberec, který stál bez pochyby majlant, je v nudném šedém odstínu, až příliš podobném barvě plechovky od sardinek, které měla včera k večeři. Jako by jiné barvy neexistovaly.

To ona by si tento nádherný prostor s vysokými stropy vybavila jinak. Začala by pěkně odshora. Ty příšerné chladné bodovky by sundala a místo nich by si pořídila okázalý lustr. Zrovna nedávno, v tom vetešnictví na rohu za Imperialem, na jeden narazila. Ale co by s ním asi tak dělala, ve své garsonce? Trpce se zasmála nad představou, jak sedí ve svém prťavém bytečku u maličkého kulatého stolu, který mimochodem také pořídila v tom starožitnictví, a lesklé třpytivé křišťálové kapky se máchají v její pomazánce z konzervovaných rybiček.

Osvětlením by ta proměna jenom začala. Potom by se vrhla na stěny. Zdi by rozhodně nenechala bílé, ale zvolila by tapety. Ovšem decentní vzor. A barvu, tak tu rozhodně hřejivou. Do pokoje zlatou a do ložnic starorůžovou a temnou bordó. Taky by zajela za bábi ze Slovenska a nějak by z ní už dostala ten starý skleník, co schovává od nepaměti v kůlně, a postavila by ho místo té skleněné vitríny na vína. Výborně by se sem hodil. Zvedla dva prsty do výšky, a aniž by si to uvědomila, přeměřila si pokoj a odhadla, kolik prostoru by jí vedle skleníku zbylo na zelené květiny. Ano, těch není v interiéru nikdy dost. Božsky ho oživí.

„Chceš tam cukr?“ houkla hostitelka z kuchyně a v odrazu kuchyňských spotřebičů překontrolovala svůj vzhled. Zamrzelo ji, že si nevzala ten kašmírový svetr, který si minulý týden koupila v Drážďanech. Každopádně, měla by se o svém výletu do Německa aspoň zmínit. Jak zná Zdeňku, postará se, aby se to dostalo dál.

„Jednu kostku,“ zamumlala vytržená tou otázkou z úvah a po měkkém peršanu kráčela do kuchyně. Labužnicky si vychutnávala každý krok, kdy její noha v jemné silonové ponožce vplula mezi hustý hřejivý vlas. Je-li Tonda doma, nemá rád, když manželčiny kamarádky brousí po bytě, a ona pak musí sedět zaražená do gauče bez možnosti obhlédnout novinky této domácnosti. Ale když tu není, využije toho a prohlédne si ten nový kávovar.

Zapřela se o futro, odkud měla krásný výhled. Jednak z protilehlého okna, jež ústilo přímo na kolonádu, ale především na celou kuchyň. Ta ji zajímala mnohem víc. Jaňule ji má od Hanáka a dala za ni přesně tolik, jako by ona dala za svou garsonku, teda kdyby si to mohla dovolit. Ale nemůže, proto je v nájmu.

Konec ukázky

Table of Contents

Prolog

1

2