František Niedl

HRÁČ

Ukážka z elektronickej knihy

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© František Niedl, 2014

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

ISBN 978-80-243-6407-0

1

Je léto. Aspoň tomu tak říkají. Nemohu jinak než tomu věřit, protože to říkají všichni. Jaro, léto, podzim, zima…, i to jsem se musel učit. A naučil jsem se to, protože jsem šikovný. I to mi říkají všichni. No všichni…, všichni ne – abych byl upřímný. Někteří říkají, že se musím víc snažit. Některé štvu, protože s nimi mluvím spisovně, ale pak se to někdy zlomí, zvláště takhle po neděli. Sám nevím proč, jelikož je mi v podstatě jedno, jestli je neděle nebo všední den. Možná to bude tím, že po neděli následuje pondělí a to se vždy, snad že jsou po neděli odpočatí, ptají nejvíc.

Nejvíc se přiklánějí k názoru, že jsem Němec, jinak bych tu asi ani nemohl být. A vzhledem k tomu, že je mi tu docela dobře, jim jejich názor nevyvracím, protože sám nevím, kdo jsem. Když jsem se poprvé probral, neměl jsem ani tušení o tom, že existuje víc národností, že někteří lidé jsou dokonce černí, někteří mají šikmé oči, a navíc mluví různými jazyky. Moje první slova, která jsem po procitnutí pronesl, byla v němčině, a proto teď tady ten blázinec. Ne…, blázinec ne. Při vší skromnosti – ústav. Tak je to správně.

Když se tedy přiklonili k názoru, že jsem Němec, bádali, odkud bych asi tak mohl být. Bez velkého dohadování se shodli na tom, že moje výrazivo v ničem nepřipomíná bavorskou němčinu, protože tu většina z nich ovládala dobře, neb Institut der Hoffnung, čili Ústav naděje, se nacházel v Bavorsku. Do té doby jsem neměl nejmenší tušení, že nějaké Bavorsko existuje. Pak přizvali jednu profesorku lingvistiky – ta profesorka byla docela přitažlivá osoba a příležitostně se o ní ještě zmíním –, ale co je to lingvistika, to jsem tedy také nevěděl. Ale teď už to vím, protože všechny nové věci si pamatuji velice dobře. Ovšem i ona se mnou měla dost práce, přesto k jednoznačnému závěru nedošla. Jen prohlásila, že v mé řeči jsou výrazné prvky vídeňského dialektu mísící se s němčinou ze Sudet. No, když to říká…, má na to školy. Sudety – další neznámý pojem.

Později mi doktor Schreder přinesl atlas světa. To byla úžasná knížka a já se od ní nedokázal odtrhnout. Učil jsem se ty země nazpaměť. A moře…, ta rozloha. Když jsem si odkrokoval délku pokoje, ve kterém jsem přebýval, a pak si představil, kolik takových pokojů se vejde do jednoho kilometru a kolik kilometrů měří takové moře…, i to jsem už dokázal spočítat. Počty mi šly. Vždyť vám to říkám – jsem šikovný a žádný pitomec, i když jsem v ústavu. Dokonce mi názvy některých měst něco říkaly, jako by se z mlhy cosi vynořovalo, ale stále to bylo příliš nezřetelné a nakonec to vždy zmizelo.

A také jsem se dozvěděl, že byla válka – a to mne tedy zajímalo. Už jen proto, že se o ní dost často zmiňovali – a ne jen přede mnou, ale i při hovoru mezi sebou, co jsem tak zaslechl – mám docela dobrý sluch. Ale jinak? Říkají, že mi – podle fyziognomie, ale především podle muskulatury –, může být něco přes třicet let. Ale když se podívám do zrcadla… Mám silně prošedivělé vlasy, vyražené tři spodní řezáky a hodně jizev po celém těle. Při srovnání s jinými bych si hádal o deset let víc.

Na pokoji jsme jenom čtyři. Je to docela výsada, protože jsou tu pokoje i pro osm pacientů. Klausovi Bürkemu je asi čtyřicet a je úplně mimo – téměř živoucí mrtvola. Ne že by byl nepohyblivý, ale dokáže sedět celé hodiny na pelesti postele a čumět před sebe. Nikdy nepronesl ani slovo – je to blbec.

Pak je tu s námi nějaký Joachim Heller – ten mluví. Ne pořád, ale několikrát za den se k některému z nás přikrade a konspiračním tónem své oběti hučí do ucha, že musíme být ostražití a připravení, protože den zvratu se blíží a bude zapotřebí každého správného Němce. Nevím, o jakém zvratu to mluví, ale nejspíš to neví ani on. Je mi jedno, co mele, ale horší je, že s tím nedá pokoj ani v noci. Když mě takhle probudil poprvé, lekl jsem se, protože jsem si myslel, že si ke mně chce vlézt do postele. Dal jsem mu pěstí, až si ustlal na zemi. Víc jsem si ho nevšímal a podařilo se mi znovu usnout. Netrvalo dlouho a probudil mne hlomoz značící pád a pronikavé zaječení. O Hellera, který byl buď ještě v bezvědomí, nebo rovnou usnul, zakopla noční sestra, která přišla na kontrolu. Tím to však neskončilo, protože Heller se probral, popadl sestru a snažil se ji zatáhnout pod postel. Při tom neustále řval: „Do zákopů! Do zákopů! Musíme být připraveni!“ Vysloužil si tím následně skotské střiky a nějaké elektrošoky do palice.

Potom je tu nějaký Franz Meier. Padesátník se stejnou diagnózou jako já, tedy přesně: anterográdní amnézie čili ztráta paměti. Tedy té před událostí, která tu ztrátu způsobila. Ale myslím si, že to hraje, i když nevím proč. Proč si to myslím? Protože já to nehraju a jeho chování je odlišné od toho mého. Někdy se mi zdá, jako by ode mne opisoval. A divím se, že takoví odborníci, jací tu bezesporu jsou, to nepoznají. Ale je docela možné, že to ví, jen z nějakého mně nepochopitelného důvodu s ním tu hru hrají. I ten Meier mi k němu nesedí, ale má na to jméno papíry. Prý byl poručíkem u wehrmachtu – trochu starý na poručíka. Ale tvrdí, že narukoval až ke konci války jako záložní důstojník. Budu ho sledovat – stejně tu nemám moc co na práci.

Mně říkají Flieger, tedy pilot. Na rozdíl od Meiera na to jméno papíry nemám, ale prý jsem v Bavorsku přistál s letadlem. No, spíš jsem do Bavorska s tím letadlem spadl. A nebyl to nějaký větroň, ale stíhačka Spitfire. Což by nebylo zase nic tak divného, protože do Německa za války padalo dost Spitfirů. Problém byl v tom, že to byla nepřátelská letadla a v nich seděli nepřátelští letci. A také tu byla jedna podstatná maličkost, že se psal rok čtyřicet devět a válka skončila před čtyřmi lety. Že bych celé ty čtyři roky jako nepřítel nějakým nevysvětlitelným nedopatřením kroužil nad Německem, o tom se nikdo ani nepokusil uvažovat. A navíc, když jsem spadl do Bavorska a byl po operaci, které jsem se podrobil v Pasově, moje první slova, částečně ještě v limbu, byla pronesena v němčině. Byl jsem tudíž shledán za Němce. Když v nemocnici usoudili, že už nezemřu, alespoň v nejbližší době, byl jsem převezen do této léčebny, která se nachází v zámečku, jenž kdysi patřil jistému baronovi von Regnitz. A vzhledem k tomu, že několik pokolení jeho rod postihovala nepříjemná duševní choroba a on sám zůstal bez potomků, rozhodl se věnovat svůj zámeček i s nevelikým panstvím na účely léčení choromyslných a jiných pozoruhodných lidí. Za vlády Hitlera byli místní chovanci kamsi odsunuti a nikdo je už nikdy neviděl a za války se stal ze zámečku rehabilitační ústav pro ty, kteří si uhnali nějaké postižení v boji. Ten Hitler mne zajímá. Byla to pozoruhodná osoba a já se o něm snažím dozvědět co nejvíc. Ale někteří lidé, když na něho zavedu řeč, se chovají, jako by byli hluší. Jedna kuchařka mne málem utloukla pánví, když jsem jí řekl, že jsem slyšel, že Hitler polil benzinem nejen sebe, ale i svého psa, a když škrtl sirkou, začali oba běhat po dvoře, jako když jim u zadku hoří koudel.

„Führer padl v boji!“ řvala na mne. „A kdyby ještě žil, byla bych bez práce, protože s takovými idioty, jako jste vy, by rychle zatočil.“

Nejsdílnější byl Heller. Ale tomu se zase dalo těžko věřit. Vždyť on mlel takové nesmysly, jako že se miliony lidí, prý Židů, nahnaly do plynových komor a tam je nechali udusit. Nejdřív ale ti lidé museli vykopat ohromné jámy, kam je pak naházeli a zapálili. Ale prý špatně hořeli. Až pak někoho napadlo, že by je měli polévat jejich vlastním sádlem, které se vyškvařilo a shromažďovalo ve svažitém rohu. Nakonec nějaké německé inženýry, protože Německo má nejlepší inženýry, napadlo postavit velké pece a bylo po problému. Ale takovým nesmyslům jsem nevěřil, protože něco takového by mohlo napadnout jenom blázna, jako je Heller.

„Budeme vám říkat Adame, Herr Flieger. Co tomu říkáte?“ oznámil mi při jednom sezení ve své pracovně přednosta ústavu, profesor Armin Vogel. „Připadá mi poněkud nepatřičné oslovovat vás něčím, co bylo s největší pravděpodobností vaší profesí.“

„Mně to nevadí. Jsou i jiní, kteří se jmenují po nějaké profesi.“

„To mě zajímá,“ profesor se uculil. „Mohl byste mi nějaký takový příklad nadnést?“

„Ale jistě,“ odpověděl jsem sebevědomě. „Například Bauer, Müller, Tischler, Kaufmann…“

„Máte pravdu, ta jména jsou skutečně odvozená od profesí. Ale sám víte, že jen málokdy je Müller ve skutečnosti mlynářem. Snad jen Bauerů vykonává svoji původní profesi více. Protože zemědělců je více nežli mlynářů.“

„Tak by se měli přejmenovat, aby to nemátlo lidi.“

„To by vyvolalo zmatek, Adame. Můžeme vám tedy říkat Adame?“ zeptal se profesor v tomhle poněkud absurdním rozhovoru.

Ale to se zdálo možná jenom mně, že se jedná o absurdní rozhovor. Profesor nedělal nikdy nic bezdůvodně. Nejspíš na mně provozoval svoji praxi, tak jako chirurg, který napravuje polámanou končetinu.

„Co vaše matka?“ zeptal se bez přechodu. „Dokázal byste si na ni vzpomenout?“

„Ne. I když uznávám, že jsem nějakou musel mít. Hodně totiž čtu díky zdejší velmi dobře zásobené knihovně. A z informací, které se dozvídám, usuzuji, že každý musí mít nějakou matku, dokonce i otce. A zrození člověka je velmi vzrušující záležitost, která mne skutečně velmi zajímá.“

„Jenom samotný akt zrození?“

„Abych byl upřímný, spíš to, co tomu aktu předchází.“

„Jistě. A vaše osobní zkušenosti? Dokázal byste si na něco z toho vzpomenout?“

„Snad, kdybych měl možnost jaksi…“

„Pokračujte,“ vybídl mne profesor.

„Vyzkoušet to v praxi. Snad by se mi potom něco vybavilo.“

„Dobrý nápad. Ale vybral jste si pro ten experiment bohužel oblast, která v tomto zařízení není schválena.“ Profesor si zapsal něco do mé složky a červeně podtrhl. „Ale můžeme se pokusit o vyvolání vzpomínek v nějaké jiné oblasti. Třeba budeme úspěšní.“

„A když ne, dostanu elektrošoky do hlavy?“

„Ne, ne!“ zašermoval profesor nesouhlasně rukama před sebou. „Nikoliv bez vašeho souhlasu,“ dodal. „Vy nejste totiž duševně chorý, a tudíž nesvéprávný, ale trpíte pouze ztrátou paměti.“

„To jsem si oddychl. Ta představa ve mně vzbuzuje značný odpor.“

„Podstoupil jste snad někdy něco takového? Nebo jste snad utrpěl zásah elektrickým proudem?“

„Nevím. Ale řekl bych, že jsem něco s elektrickým proudem zažil.“

„Zkuste si tedy vzpomenout!“ naléhal profesor. „Tohle by mohla být ta příslovečná dvířka, která, kdyby se nám je podařilo pootevřít…“

Skoro bych si troufl tvrdit, že cítím, jak se mi usilovným přemýšlením smrskává mozek a pak se znovu rozpíná. Pánbůh to zařídil moudře, když nám ho umístil do lebky, aby nemohl uletět.

„Stačí fragment, Adame!“ dál mne pobízel profesor.

„S tím už bychom dokázali pracovat.“

„Někdo mne trýznil pomocí elektrického proudu. Byli dva, v nějakém sklepení.“

„A dál? Nezastavujte se a nebojte se té vzpomínky.“

„Já se nebojím. Já jim to pak oplatil…“

„A pak?“

„Pak jsem je zabil.“

„Takže si píšu: elektrošoky nedávat, pan Adam Flieger by nás potom zabil,“ řekl zpola žertem, zpola vážně profesor Vogel. Zvedl se od stolu a podal mi ruku. „Dneska jsme udělali velký kus práce,“ dodal a propustil mne. Za dveřmi už čekal další pacient.

2

Nikdy bych nevěřil, jak může být léto omamné. Vším tím, co léto představovalo. Navíc to bylo moje první léto, žádná jiná si nepamatuji. I děti sice prožívají své prvé léto. Ale troufnu si říct, že z něj nic nemají, protože ho nejsou v prvním roce života schopny vnímat, a pokud ano, ty vjemy vzápětí zapomenou. Ale já byl dospělý a dokázal jsem vnímat to všechno kolem plnými smysly.

Stál jsem u otevřeného okna našeho pokoje, i když zamřížovaného, ale to na věci nic neměnilo. Okna v přízemí byla zamřížovaná už při výstavbě zámečku vkusnými odsazenými tepanými mřížemi s kovovými růžičkami ve spojích a okna v dalších dvou patrech byla osazena neméně vkusnými mřížemi předtím, než začala budova sloužit k psychiatrickým účelům. Ale dveře pokojů, až na výjimky, se nezamykaly.

Okolní park byl osázen duby, buky, modříny, ale i cizokrajnými dřevinami. Cestičky byly vysypané štěrkem. Na různých místech byly rozestavené zahradní stolky s židličkami a lavičkami a na nich mohli sedat pacienti, kteří měli povoleno pohybovat se venku. Někteří si četli, jiní jen tak civěli, také se hrály stolní hry, jako například dáma, a u jednoho ze stolků se dokonce hrály karty. V korunách hučel hmyz a po dálnici paprsků se snažili doletět ke slunci motýli.

„Je tam něco zajímavého?“ promluvil ze své postele do mých zad Franz Meier.

Pomalu jsem se otočil. „Všechno je tam zajímavé,“ odpověděl jsem tomu poněkud přestárlému poručíkovi.

„Něco jinak než včera?“

„Zaplať pánbůh ne. Ale mohlo by to být horší.“

„Jako co?“

„Co myslíte vy? Třeba to, co jste prožil za války.“

Meier se ušklíbl. „To bych taky rád věděl.“

„Fakt? Třeba by to nebylo pěkné. A stejně si myslím, že někteří lidé se tu jen schovávají.“

„Máte na mysli někoho konkrétního?“ Meierův hlas byl najednou jako břitva a oči se mu zúžily.

„Dobrá zašívárna – tady. Když vezmeme v úvahu Norimberské procesy… Ten s hlavními aktéry sice už skončil před třemi lety, ale ty následné ještě probíhají. Ale počítá se s tím, že letos by měly být ukončeny. Takže stačí se jen někde zneviditelnit, počkat, až přejde to nejhorší… Nebo ne?“

„Zajímavá a poněkud nebezpečná úvaha. A jak dlouho chcete čekat vy? Hrajete to docela dobře.“

„Na rozdíl od vás to hrát nemusím, protože mám v palici skutečně vykouříno. Ale vy byste se měl, Herr Meier, víc snažit. Moc vám to nejde.“

„A vy, Herr Flieger, byste měl být víc opatrný na to, co říkáte.“

Jen jsem se na něj usmál, sedl si na postel, nazul plátěnky a vyšel ven z pokoje. Byl by hřích promarnit takový krásný den mezi čtyřmi stěnami.

Procházel jsem se po pěšinkách a pozoroval ostatní pacienty. Řekl bych, že většina z nich, tak jako já, se tady cítí velice dobře. Někteří kouřili – já nekouřím. Nevím, jestli jsem dřív kouřil, ale neměl jsem chuť to zkoušet. Nehledě na to, že jsem neměl žádné peníze, za které bych si mohl takové požitky obstarat. Nedostávali jsme žádné kapesné, to bychom asi chtěli od tohoto ústavu příliš. Bylo to soukromé zařízení s určitým vlastním příjmem, ale ten by byl k jeho provozu nedostatečný. Neodmyslitelnou součástí rozpočtu byly finanční dary, které přicházely z různých stran, jak mi bylo několikrát naznačeno. A také mi bylo naznačeno, že ty dary, které přicházejí, jsou podmíněny pečlivým výběrem pacientů, kteří jsou sem přijímáni. Některé pacienty podporovaly jejich rodiny, pokud existovaly a pokud si to mohly dovolit. A poskytovaly jim i kapesné, aby si mohli kupovat cigarety a různé další příjemnosti k vylepšení svého pobytu zde. Někteří z identifikovatelných dostávali řádný, i když skromný důchod, který z větší části zůstával rodině, pokud ještě nějakou měli, jinak šel po oddělení kapesného do rozpočtu ústavu. Nic takového jsem neměl, a pokud bych měl chuť začít kouřit, musel bych si opatřit peníze jiným způsobem.

Došel jsem do odlehlejší části parku a najednou jsem dostal chuť se rozběhnout. Ne že bych chtěl utéct, neměl jsem k tomu důvod. Krom toho byl celý park obehnán třímetrovou zdí. Jen se mi chtělo běžet, a tak jsem to udělal. Bylo to úžasné! Nejdřív jsem jen tak poklusával, ale postupně jsem začal zrychlovat. Proběhl jsem několikrát parkem, a když jsem se chystal, že toho už nechám, uslyšel jsem za sebou hlas zřízence Haagena, který mě vyzýval k něčemu, co jsem chtěl stejně udělat. Když jsem se ohlédl, viděl jsem, jak ke mně šikmo přes trávník supí jeho sto dvacet kilo představujících dost mohutnou postavu, sice vhodnou k pacifikaci vzpurných chovanců, nikoliv však k běhu. A tak jsem ještě přidal. Po chvíli jsem se zastavil, trochu se vydýchal, a když už po mně sahal, znovu jsem se rozběhl. Jen lehce, aby se mnou neztratil kontakt. Když sotva sípal, vyrazil jsem sprintem a vzápětí mu zmizel z očí. Pak jsem si sedl na jednu z laviček u rozložitého dubu.

Konečně se dostavil i Haagen, postavil se nade mne, ale mluvit nemohl, až po chvíli.

„Vy jste běžel, Fliegere!“ zasípal uštvaně.

„Ano, pane vychovateli, běžel a teď sedím.“

„Chtěl jste zdrhnout?“

„A proč bych to asi dělal? Jen jsem byl stižen neodolatelnou chutí si zasportovat, abych naplnil známé heslo: ve zdravém těle zdravý duch.“

„Abych z vás toho ducha nevymačkal skotskýma střikama. A teď mazejte do baráku!“

A tak jsem mazal. Asi hodinu po incidentu pro mne poslal službu konající doktor Schreder. Byl to štíhlý pětačtyřicátník árijského vzhledu, pronikavého pohledu a s úzkými rty. Občas se dokázal i usmát, ale jednalo se o úsměv, který by se dal přirovnat k rozbitému sklu.

„Mám tu na vás stížnost, Herr Flieger,“ řekl téměř bezvýrazně a ukázal mi na židli proti sobě.

„Nejsem si ničeho vědom.“

„A co ty dostihy v parku?“

„Ach, ty? Já přece vychovatele Haagena nenutil, aby za mnou běhal. Já byl jen náhle stižen neodolatelnou touhou po sportu.“

Schreder se ušklíbl. „Třeba se budete divit, ale já vám to věřím.“

„Vůbec se nebudu divit. Protože vy nejste žádný blbec. Protože kdybyste byl, nemohl byste vykonávat vaše povolání.“

„Víte, že jste pochlebovač, a k tomu ještě drzý?“ řekl Schreder téměř přátelsky. „Proč jste to nenahlásil, že máte o něco takového zájem? Mohlo se to obejít bez problémů.“

„Bylo to náhlé vnuknutí.“

„Proto se tu také s vámi bavím. Ne kvůli panu Haagenovi, který bývá někdy horlivý na nesprávném místě. Zajímá mě to vnuknutí.“

„Chápu. Domníváte se, že k vnuknutí nedochází bez příčiny. Je to tak?“

„Vaše dedukce je přesná.“

„Asi jsem dřív sportoval.“

„Běžec?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Mám dojem, že běh byl jen podpůrným prostředkem k jinému sportu.“

„Ale k jakému?“

„To bych také rád věděl.“

„Máme tady docela slušné tělocvičné zařízení. Bylo zřízeno za války, ale teď se, bohužel, příliš nevyužívá. Ovšem pokud byste chtěl…“

„Velmi rád.“

„Dobře, proberu to s profesorem Vogelem. Myslím, že bude souhlasit. Třeba se vám při tom sportování něco vybaví. A běhat můžete taky. Zařídím, aby vás při tom nikdo nepronásledoval.“

„Děkuji,“ začal jsem se zvedat.

„Ještě něco,“ zarazil mé zvedání Schreder. „Slyšel jsem, že jste vedl s Meierem nějaké zajímavé řeči.“

„To si tedy pospíšil.“

„Vůbec ne. Jen měl se mnou pravidelné sezení. Před chvílí odešel. Prý si myslíte, že svoje onemocnění předstírá.“

„A vy ne, doktore?“

„V tomhle rozhovoru není podstatné, co si myslím já, ale spíš to, co si myslíte vy.“

„Jedná se spíš o takovou úvahu. Čas utíká pomalu, a tak pozoruji vše kolem.“

„Třeba to hrajete vy, Adame.“

„A proč bych tu trčel?“

„Třeba ze stejného důvodu, který přisuzujete panu Meierovi. Zmínil jste se o Norimberských procesech. Mohla by být mezi nimi a vámi nějaká spojitost?“

„A jak to mám vědět? Ztratil jsem paměť, sakra!“

„To hodně lidí.“

„Jo? Pokud se nepletu, tak ve zprávě o tom, jak jsem se dostal na zem, stojí, že vzhledem k poloze letadla, se kterým jsem přistál, jsem s téměř stoprocentní pravděpodobností přiletěl z Československa. A pokud vím, tam žádné Norimberské procesy neprobíhají. Tak proč bych potom utíkal sem?“

„Máte pravdu jen částečně. Procesů tam probíhá víc, než je leckomu milé. Třeba jste neměl jinou možnost než utéct.“

„Jako válečný zločinec?“

„My nejsme tribunál. Jen se tady snažíme pomáhat lidem. To byste si měl uvědomit. A lidé, kteří tomuto ústavu finančně pomáhají, se snaží dle svých možností pomoci zachránit z lidského potenciálu to, co v Německu zbylo. To je všechno, Herr Flieger,“ uzavřel Schreder.

„A teď mne, prosím, omluvte.“ Pak si ještě na něco vzpomněl. „Pokud se rozhodnete začít využívat tělocvičnu, oznamte mi to. Poprvé tam s vámi půjdu nebo s vámi někoho pošlu.“

Tělocvična byla prázdná. Schreder měl pravdu, příliš se nevyužívala. Bylo v ní různé vybavení, které jsem nedokázal pojmenovat. Ale byla se mnou doktorka Marlen Uttendorfová. Těšilo mě, že zrovna ona. Byla rozhodně hezčí nežli Schreder. Byla stejného věku jako já, pokud budu kalkulovat s věkem, který u mne odhadli. Byla ale rozhodně víc zachovalá. No, zachovalá. Dokonce na ní nebylo poznat žádné opotřebení. Začala se se mnou dít podivná, ne však nepříjemná změna. Ne že by se mi to stalo od příchodu do Institutu der Hoffnung poprvé, avšak tentokrát to přišlo v nejmíň vhodnou chvíli. Obrátila se ke mně, a tak jsem se k ní rychle otočil zády.

„Jen se rozhlédněte,“ pobídla mě. „A zkuste mi to nářadí pojmenovat. A nemusíte chvátat.“

„Žebřík,“ zkusil jsem váhavě.

„Ribstole,“ opravila mě. „Slouží k rozcvičování, a pokud vím, neprovádí se na nich žádné oficiální cvičebné disciplíny.“

Šel jsem dál a zastavil se u dvou tyčí souběžně upevněných na železných podstavcích s roštem. Po chvíli přemýšlení jsem zavrtěl hlavou.

„Bradla. Jedno ze základního atletického vybavení.“

Kruhy jsem dokázal pojmenovat, protože se těžko daly nazvat jinak. Usmála se na mě a pokývla hlavou. U dalšího zařízení jsem však byl zase v koncích. Dozvěděl jsem se, že to kratší je koza, to delší kůň. Taková vysoká rakev snad na kozla se jmenovala švédská bedna. Pak jsem uviděl něco, co by se dalo mezi ostatním, víceméně impozantním zařízením přehlédnout. Ale já najednou cítil, jak se mi zrychlil tep. Mezi podlahou a šibenicí trčící ze zdi byl na pružinách upevněný tvrdý kožený míč.

„Připomíná vám to něco, Adame?“

„To je medicimbál,“ odpověděl jsem bez zaváhání. Vzápětí jsem si všiml na poličce na zdi stočených, špinavých a jistě propocených obinadel, která už určitě nikdo dlouho nepoužil. Pomalu jsem k nim přistoupil, vzal jedno z poličky a začal si ho omotávat kolem ruky. Když jsem byl hotov, udělal jsem totéž i s druhou rukou. Přistoupil jsem k medicimbálu a začal jsem se do něho lehkými údery strefovat. Pomalu jsem zrychloval frekvenci. Nakonec medicimbál kmital, že se jeho pohyby slily v jeden.

Z trámu u stropu visel na tlustém laně těžký kožený pytel. Nezdržoval jsem se s komentováním jeho významu, protože pytel zůstane pytlem, ať už slouží k čemukoliv. Tahle věc sloužila k tomu, aby jí člověk zasazoval tvrdé rány. A tak jsem s tím začal. Nejdřív pomalu a ne příliš tvrdě, ale postupně jsem zvyšoval intenzitu a frekvenci. Skončil jsem sérií tvrdých, rychle po sobě jdoucích ran. Doktorka Uttendorfová mě odměnila potleskem a já si začal z rukou odmotávat obinadla.

„Zdá se, že jsme právě odhalili část vaší identity, Adame. Nemám pravdu? Už předtím jsem si všimla boltců vašich uší. U vás to sice není až tak markantní, proto jsem tomu dřív nevěnovala pozornost. Ale myslím, že se tomu jevu říká karfiol. Vzniká při zhmožděninách po úderech. Po úderech v boxu. Takže?“

„Takže jsem asi v životě boxoval, ale to je všechno, co jsme se dozvěděli. Jinak se mi nevybavilo zase nic. Ani to, zdali jsem byl profesionál, nebo jsem se boxem jenom bavil, kde a s kým jsem boxoval… Nic.“

„To přijde. Na ten medicimbál jste si vzpomněl, jen jste se na něj podíval.“

3

Požádal jsem, zdali bych mohl chodit na vycházky do Mühldorfu. Moje žádost byla zamítnuta. Když jsem se zeptal proč, bylo mi řečeno, že bych musel mít odpovídající oblek. Když jsem namítl, že na něj nemám peníze, řekl mi doktor Schreder, že si mám podat žádost k nadaci, která shromažďuje příspěvky pro náš ústav, o přispění na ošacení, a že mi bude určitě vyhověno.

„A je tu ještě jedna věc,“ pokračoval doktor. „Vaše zuby.“

„Mám si je nechat vytrhat, abych snad někoho nepokousal?“

Doktor se pokusil o úsměv. „To zrovna ne, spíše naopak. Bez těch vyražených zubů vypadáte jako trestanec po těžkém výslechu. Nemůžeme připustit, aby naši pacienti budili v místním obyvatelstvu hrůzu. Takže…“

„Počkejte,“ zarazil jsem ho. „Myslel jsem, že o zuby jsem přišel při té havárii.“

Schreder zavrtěl hlavou. „Z lékařské zprávy vyplývá, že o ty zuby jste přišel už dřív.“

Něco se mi začalo vybavovat. Ale byly to jen matné obrysy místnosti bez oken s betonovou podlahou, dva muži v zelených košilích, ale bez obličejů. Od stropu visící řetěz s hákem… Náhle jsem ucítil prudkou bolest po ráně do žaludku a podvědomě jsem se prohnul. Myslel jsem, že mě udeřil Schreder, ale když jsem se podíval před sebe, seděl dál za svým stolem. Jen se teď na mne díval s velkým zaujetím.

„Adame…?“

„Dostal jsem ránu do žaludku. Myslel jsem, že jste to udělal vy.“

„Ne, já svoje pacienty nebiju. Na co jste si vzpomněl?“

„Na rány. Spousty ran. S tím výslechem jste měl asi pravdu.“

„Nepřestávejte a vzpomínejte dál. Kdy, kde? A dokázal byste si vzpomenout, jakým jazykem na vás mluvili?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Je mi líto.“

„To nevadí. Zatím odvalujeme kamínky. Ale jsem přesvědčený, že se v budoucnu svalí celá zeď. Někdy to jde postupně a někdy to přijde jako lavina. Dotyčný se při tom cítí, jako by ho přejel vlak. Tak buďte připravený. A co se těch zubů týče, tam už jsme žádost o zaplacení dentálních úkonů podali nadaci sami. To jsme mohli, protože se jedná o medicínskou záležitost. Jako důvod jsme uvedli špatné trávení.“

„Takže dostanu klapačku?“

„Prosím?“

„Vyndavací zuby.“

„Doufám, že něco lepšího. V Mühldorfu má praxi opravdu výborný stomatolog.“

„Ne zubař?“

„Stomatolog je zubař.“

„Díky, doktore,“ na chvíli jsem se odmlčel. „Ještě něco. Chodím cvičit do tělocvičny. Ale při běhání v parku jsou ze mě někteří pacienti nervózní. A abych byl upřímný, já z nich trochu také. Mohl bych běhat venku?“

„Plátěnky a teplákovou soupravu jste vyfasoval, takže… Proč ne? Víte, co je to kilometr?“

„Tisíc metrů.“

„Výborně! Tak to je rádius, který budete dodržovat ve vašem vzdálení se od ústavu.“

V domečku u brány jsem zastihl jednoho z Fritzů. Byli dva a střídali se ve službě a opravdu měli oba jméno Fritz. Byli to váleční invalidé a jednomu scházela noha a druhému ruka. Dneska tu byl ten bez nohy. A oba nosili staré vojenské uniformy bez označení.

„Kam to pořád běháte, Adame? Že by za ženskýma, nebo jste něco ztratil?“ zeptal se mě Fritz.

„Jo, paměť. Pořád doufám, že bych ji tam mohl někde najít.“

Fritz se zachechtal a otvíral mi branku vedle hlavní brány. „A když už budete v tom hledání, porozhlídněte se po mé původní noze, jestli se tam někde neválí. Docela by se mi hodila.“

Okolí zámečku bylo nádherné. Krajem se vinula říčka, místy rozevřeným údolím, aby se po pár stech metrech vtěsnala do soutěsky, avšak dostatečně prostorné, aby kolem ní mohla vést cesta. V místě, kde se soutěska znovu rozevřela, se rozkládalo umělé lesní jezírko, které nechal pravděpodobně vybudovat některý z předchozích majitelů panství. Asi kilometr od zámečku ležel malý klášter Heiligen Kreuz.

Někdy jsem zaběhl až k němu a zpátky po skalách a zaječími pěšinami znovu k potoku. Většinou jsem se i vykoupal v jezírku. Nikdy jsem se tam s nikým nepotkal. Místo bylo sice kouzelné, ale voda téměř ledová. Skočil jsem z asi dvoumetrové skalky do měkké lesní půdy, místy pokryté mechem, místy hrabankou. Nebylo to třeba, přesto jsem dopad zmírnil kotoulem, kterému se, jak jsem se dočetl, říká parakotoul. Ještě než jsem se postavil na nohy, ozvalo se zoufalé vyjeknutí a následovalo prosebné: „Mein Gott!“

„Neber slova božího nazmar!“ pronesl jsem káravě. „To byste měl vědět, otče.“

„Skoro jsem na jednu chvíli, byť krátkou, nabyl přesvědčení, že se o mou tělesnou schránku pokouší ďábel.“ Představený kláštera Heiligen Kreuz, opat Herman Grünner, si zcela nekřesťansky uplivl. Byl to žoviální šedesátník s kulatou naducanou hlavou a nepomačkanou kůží. Jeho šedivé obočí mu nad očními oblouky trčelo jako prales.

„Ten se přece pokouší o duši.“

„Co to tu vyvádíte, Herr Flieger? Kdyby mě tu ranila mrtvice, dalo by se vaše chování považovat jako dokonaný pokus o vraždu.“

„Nejsou tu žádní svědci.“

„Aha. Musím si sednout,“ pronesl Grünner ublíženě a posadil se na vyvrácený strom. Sedl jsem si vedle něj. „Tak co to tu vyvádíte?“ nenechal původní otázku zapadnout.

„Sportuji.“

„Máte k tomu nějaký konkrétní důvod?“

„Někde jsem si přečetl osobní hodnocení několika bývalých činovníků Třetí říše. Všiml jsem si, že jsou téměř totožná, jakoby psaná přes kopírák. Sportovec, obětavý otec rodiny, oddaný národně socialistickým idejím, vzorně a nadšeně plnící si své povinnosti, příkladný…“

„Nemusíte pokračovat, já znám ta hodnocení. Co z toho, kromě sportování, se týká i vás?“

„To nevím, proto jsem v tomhle ústavu.“

„Věříte v Boha? Na bohoslužbách jsem vás zatím viděl sporadicky, u svaté zpovědi nikdy.“

„Jak to mám vědět?“

„To přeci nemá s vaší nemocí nic společného. Buď věříte, nebo ne.“

„Takže takhle jednoduché to je? Když se tedy zeptáte půlročního dítěte, věří-li v Boha, čekáte od něho odpověď?“

„Ale to přece…“

„Žádné ale to přece, mně je necelý půlrok. Nic před tím si nepamatuji. Malé dítě přece věří tomu, k čemu ho vedou rodiče. Když ho vedou ke křesťanství, je křesťan. Když jsou jeho rodiče bezvěrci, je bezvěrec. Když jsou Židé, je Žid, a když mohamedáni, je mohamedán. Až když vládne vlastním rozumem, může se rozhodnout jinak. I když, jak jsem se dočetl, je změna víry u mohamedána téměř vyloučená. A jak můžu jít ke zpovědi, když nevím, jestli jsem křesťan?“

„Na půlroční dítě jste dost vychytralý, Herr Flieger.“ Grünner se ke mně otočil a zkoumavě mě pozoroval. „Koneckonců, bez jistého vzdělání byste asi těžko mohl dělat pilota.“

„Třeba jsem ho nedělal. Možná jsem jen ukradl letadlo a moje neumětelství zapříčinilo, že jsem se zřítil.“

„Nezpůsobilo to neumětelství, ale nedostatek benzinu.“

Nebylo nic divného na tom, že o mně opat Grünner tolik věděl. Docházel do našeho Institutu der Hoffnung, aby se staral o duchovní stav jeho obyvatel. O duševní se starali doktoři. Zřejmě mohl nahlížet do našich spisů, a pravděpodobně to tak i dělal. Bylo s podivem, že si vzal na starost lidi z ústavu právě on, představený kláštera. Jen někdy se nechal zastupovat některým z ostatních bratrů.

Koniec ukážky

Table of Contents

1

2

3