Milan Růžička

JEDNA MRTVOLA NAVÍC

Ukážka z elektronickej knihy

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Milan Růžička, 2014

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

ISBN 978-80-243-6502-2

Prolog

2011

Lenka nervózně postávala v chodbičce rozdrncaného vlaku. Už ani nebyla schopná sledovat ubíhající krajinu za oknem. Studený pot jí zalil čelo a část zad mezi lopatkami. Měla se na to vykašlat a jet autem, pomyslela si a vzteky kopla do dveří toalety, před kterou už dobrých pět minut přešlapovala. Mohla by jít do vedlejšího vagónu, ale nechtěla se od svých zavazadel příliš vzdalovat. V ruce třímala jen malou koženou tašku s nejdůležitějšími věcmi a s doklady.

No konečně. Ze dveří malé místnůstky se vyvalil obrovský chlap a s nakrčeným čelem se protáhl kolem Lenky.

„Aby ses neposrala, ty krávo,“ řekl vztekle a pomalu odcházel uličkou do svého kupé.

Proklouzla dovnitř. Strašnej smrad jí naplnil plíce. „Co tady ten dobytek dělal,“ zaskučela a kvapně prohrabovala tašku. V ruce jí uvízlo, co potřebovala. Kovové pouzdro na šminky. Třesoucíma se rukama jej rozevřela. Tenkým gumovým páskem si stáhla předloktí. Rozlomila ampuli a ve chvíli, kdy přetahovala omamný koktejl do stříkačky, se dveře otevřely.

Stála v nich postarší průvodčí a s hubou otevřenou dokořán ji sledovala. Po několika vteřinách se vzpamatovala a začala ječet.

„No co se to tady děje?“

„Hovno!“ odpověděla jí Lenka rozladěně a vší silou nakopla dveře pohupující se v pantech.

Průvodčí zaskučela, ale než se vzpamatovala z tvrdé rány do čela, Lenka se stihla nohama zapřít tak, že by je neotevřel ani ten buldok, co tu byl před chvílí.

„Okamžitě otevřete!“ bušila na dveře saň v modré uniformě.

Lenka se nenechala vyrušit a v klidu dokončila, co potřebovala. Počkala ještě minutu dvě a vyšla do chodby.

„To je vona, pane vlakvedoucí!“ sápala se na ni.

„Uhni, ty exote,“ odstrčila ji Lenka.

„Počkejte, slečno, budeme informovat policii,“ řekl chlápek ve stejně hnusném ohozu, jako měla průvodčí.

„A co jim budete asi tak povídat?“

„Vždyť vy tady berete drogy!“

„Hovno drogy, píchám si inzulín.“

Oba příslušníci modré armády se na sebe překvapeně podívali. Chlápek vypadal, že by to zabalil, ale ta otravná ženská si pořád mlela svou.

„To vyprávějte, komu chcete, já jdu zavolat policii.“

Lenka trochu znejistěla a snažila se odhadnout, kde se vlak právě nachází, aby se mohla připravit k rychlému ústupu. Začínalo být jasné, že tahle epizoda v klidu neproběhne. V kupé popadla tašku a rychle se přesunula ke vzdálenějším dveřím na konci vagónu.

„No ale vy nevystupujete, slečno!“ prodírala se průvodčí za ní.

Vlak sebou pohodil na výhybce Holešovického nádraží a vzápětí se ozvalo skřípění brzd. Cestující, kteří už zaplnili úzkou chodbičku, strkali jeden do druhého, takže tělnatá průvodčí měla co dělat, aby se mezi nimi dosoukala blíž ke svému nepříteli. Lenka třímala v ruce kliku od dveří a čekala, až vlak úplně zastaví. Brzdění bylo nekonečné a vzduchový ventil ne a ne povolit uzávěr. Na malý moment se ještě napřímila. Rozezlená bába byla už na dohled. Dokonce slyšela její supění.

Vlak zastavil. Ostré syčení uvolnilo pojistku zámku a dveře se rozletěly. Lenka na nic nečekala a seskočila rovnou na perón. Kolena se jí podlomila, až se dlaněmi dotkla zaprášené dlažby. Za sebou slyšela průvodčí, jak dupe po kovových schůdcích.

„Mně neutečeš, děvenko!“ zařvala jí do zátylku.

Lenka se vymrštila z podřepu a jako diskař napálila nádražačku z otočky taškou takovou silou, že ta nejprve udělala tři kroky stranou, než padla bokem na zem. Zaúpěla a otřesená těžko hledala směr, kterým její oběť odběhla.

Lenka seběhla dolů do dlouhé chodby vedoucí k nádražní hale. Kličkovala mezi lidmi kupředu. Stále se snažila sledovat směr a ukazatele, aby se z dosahu drážních zaměstnanců dostala co nejrychleji. Najednou se před ní otevřelo široké schodiště. Už neměla čas dívat se, kam běží. Seběhla dolů. Metro, zaradovala se a v zádech ucítila sílící průvan z tunelu. Ohlédla se za sebe, ale prostor nástupiště se zaplnil tak rychle, že neměla nejmenší šanci rozpoznat, jestli ji někdo nesleduje. Vklouzla do vagónu hned za řidiče a vmáčkla se na sedačku do rohu.

Souprava podzemní dráhy se rozjela a Lenka vůbec netušila, kam jede. V Praze nikdy nebyla.

„Nevíte, jak se dostanu na hlavní nádraží?“ naklonila se ještě zadýchaná k ženě s kočárkem.

„Třetí stanice, tímhle metrem,“ odpověděla.

Lenka se uklidnila a pozorně sledovala informační tabuli s probíhajícími názvy stanic. Občas zamířila zrak dál do vozu, aby se ujistila, že svým pronásledovatelům opravdu unikla.

V odbavovací hale našla oddělení, kde vydávají spoluzavazadla a vyzvedla si kufr, který odeslala den předem.

Dostala velký hlad. V jídelním voze nechtěla nic jíst, a tak zašla do prodejny lahůdek a koupila si velkou krabici bonbónů. Okamžitě rozervala celofán a vytahovala jeden za druhým. Po chvíli cítila příjemné pálení v krku způsobené nadměrným množstvím zkonzumovaného cukru. Vyjela po eskalátoru, nad nímž cedule ukazovala na stanoviště taxíků.

Místo, kde postávala řada vozů taxislužby, páchlo močí a taxikáři hráli u malého provizorního stolku karty. Řidič, který stál v čele kolony žlutých vozů, však okamžitě přiskočil a pomohl jí s kufrem. Otevřel dveře v zadní části vozu a způsobně počkal, až nastoupí. Možná jsou ty bedekry staré a ledacos se v této zemi změnilo, pomyslela si, když se auto rozjelo a po krátkém nájezdu vyrazilo na magistrálu. Řidič se zručně propletl úzkými uličkami a za několik minut zastavil na malém náměstí vedle gotického kostela.

„Jsme na místě, slečno,“ oznámil.

„To jsme si to moc neužili, že,“ řekla smutně.

„No jestli chcete, můžeme objet celou Prahu,“ zakřenil se.

„Ne, ne děkuji. Jste velice laskav, ale pokud bych mohla někdy v budoucnu využít vašich služeb, byla bych ráda.“

„Tady je moje vizitka. Volejte ve dne i v noci. K vašim službám, slečno,“ zaburácel od volantu a podal jí malý lístek.

„Co jsem dlužná?“ zeptala se a vizitku si vzala.

„Osmdesát šest korun,“ odečetl cifru z taxametru.

Lenka mu s díky podala stokorunu a vystoupila. Taxikář zařadil jedničku, dvojku a pak zmizel za ohybem ulice. Chvíli se rozhlížela kolem sebe a kochala se nádherou, která ji obklopovala.

Všechno kolem bylo takové titěrné jako dětský pokojíček, jako zmenšenina počítačové hry. Magie města zkoncentrovaná do malého prostoru. „Úžasné místo k životu,“ řekla si nahlas. Pak popadla tašku a velký kufr na kolečkách. Poponesla obě zavazadla několik metrů k výstavnímu portálu secesního domu a zaostřila zrak na malá písmenka tlačítek zvonků. Tady to je, našla ten správný a zazvonila. Nikdo se však neozýval. Krátce se jí zmocnila panika. Na variantu, že teta nebude doma, nebyla připravená. Možná přece jen neměla trvat na tom, že ji překvapí, a mohla se raději ohlásit předem. Do malého prostoru vestibulu vstoupil mladík s klíčem v ruce.

„Hledáte někoho?“ zeptal se.

„Zvoním na paní Navrátilovou, ale asi není doma,“ odpověděla smutným hlasem.

„To byste tu mohla stát pěkně dlouho. Včera tu byl elektrikář a vyměnil celý panel zvonků. Až zítra je bude zapojovat, tak pojďte dál. Je to druhé patro,“ oznámil a přidržel Lence dveře.

„Máte pěkně velkou bagáž.“

„Přijela jsem na delší dobu, mám tam skoro všechny svoje věci. Vlastně celý svůj život.“

„Ukažte, pomohu vám,“ řekl rezolutně.

Stoupali po kamenném schodišti do druhého patra. Mladík se celou dobu usmíval a tvářil se, jako kdyby kufr vážící několik desítek kilogramů byl jen výletním ranečkem.

„Tak tady to je,“ oznámil.

„Mockrát děkuji,“ upřímně poděkovala.

Rozloučili se a Lenka už jen slyšela, jak muž běží vzhůru do vyšších pater.

Chvíli sbírala odvahu a pak se osmělila. Několikrát lehce zaklepala na vysoké dveře s barevnými abstraktními vitrážemi. Napjatě poslouchala. Byla trochu nervózní. Tetu nikdy v životě neviděla a nebyla si jistá, jak ji přijme.

V zámku zarachotil klíč. Dveře se pomalu, jen na škvírku otevřely a za nimi stála drobná žena v důchodovém věku.

„Co si přejete?“ zeptala se nejistým hlasem a překvapeně si Lenku prohlížela.

„Dobrý den, já jsem Navrátilová. Lenka Navrátilová,“ představila se.

Žena ve dveřích zvedla hlavu a upřeně se zahleděla do Lenčiny mladé tváře. Vypadala ustrašeně a nejistě.

„Karlova Lenička,“ zašeptala.

„Bohužel, otce jsem nepoznala, zemřel ještě před mým narozením,“ odříkávala.

„Pojď dál,“ pootevřela křídlo dveří a se strnulou tváří sledovala Lenčin zápas s objemným zavazadlem.

„Omlouvám se, měla jsem zavolat předem, ale chtěla jsem vás překvapit,“ vysvětlovala.

„O překvapení já nemám nouzi, děvenko. Odlož si.“

Lenka nasoukala těžký kufr do předsíně bytu a vysvlékla si kabát, ve kterém jí začínalo být horko. Nenápadně se poohlížela po staré dámě. Nemohla se zbavit dojmu, že nečekané setkání v ní vyvolalo úzkost a nervozitu. Pravděpodobně to nebyl zrovna šťastný nápad přijet bez ohlášení, pomyslela si a následovala svou překvapenou hostitelku do pokoje.

Kapitola první

2011

Prosinec převzal štafetu od měsíce, ve kterém by mělo padat k zemi suché listí. To však zůstávalo na stromech a jediné, co se snášelo k nohám Pražanů, byl bílý sníh. Umírající léto bylo vystřídáno náhlou zimou, takže už od konce října se na horách lyžovalo a ve městech lidé zahajovali každé ráno pravidelnými rozcvičkami s hrably a lopatami. V okamžiku, kdy zodpovědní křesťané zapalovali první svíčku na adventním věnci a do Štědrého dne zbýval ještě měsíc, měli už mnozí sněhu a zimy plné zuby.

Mikuláš, mladý knihkupec a šťastný dědic nevelkého domu na Haštalském náměstí v samotném centru Prahy, sledoval to boží dopuštění skrz vánočně nastrojenou a rozzářenou výlohu svého obchodu. Jeho přítelkyně Lucie, již pokročilá studentka medicíny, seděla za počítačem u kasy a sjížděla své oblíbené internetové stránky.

„Až tam jednou najdeš něco opravdu zajímavého, tak mě zavolej,“ rýpnul si ironicky do Lucie.

„Tak poslouchej,“ radostně poposedla. „Tady píšou, že američtí vědci zjistili, že lidé opravdu věří tomu, co američtí vědci zjistili.“

„Jako kdybych to neříkal,“ odfrkl si.

„Ty seš protivnej,“ zašklebila se a notebook odložila.

„Nezapomněla jsi, že dnes večer jdeme do klubu?“ změnil téma.

„Ne-za-po-mně-la,“ slabikovala Mikulášovi těsně u nosu a pak mu vlepila rychlou pusu.

Přes svůj věk, něco po třicítce, byl docela usedlý a Lucčino občasné šaškování ho vyvádělo z míry. Jejich soužití v bytě o patro výš však bylo poklidné a mírumilovné. Za dva roky, co jsou spolu, se pohádali snad jen jednou, a to ještě kvůli obrazům Josefa Bolfa, které Mikuláš popisoval jako jeden z vrcholů současného českého malířství a jež naopak Lucie vnímala jako produkty arteterapie psychicky narušeného člověka. Byla to snad jediná věc, na které se nedokázali shodnout, a proto si zakázali o ní mluvit.

„Vezmu si s sebou foťák,“ řekla Lucie.

„Akorát ti bude překážet,“ namítl Mikuláš.

„S tebou bude dneska těžká domluva,“ mávla rukou a vrátila se k virtuálním přátelům na síti.

Mikuláš dál pozoroval náměstí za výkladem. Skupinka hromotluků skládala ze starého náklaďáku velké kádě na kapry a plnila je vodou. Vedle u kostela dva mužíčci v oranžových kombinézách upevňovali do země nevelký vánoční strom. Na tváři každého, kdo se mihnul Mikulášovi kolem obchodu, bylo vidět předvánoční napětí a nervozita. Byl rád, že Lucie souhlasila s jeho nápadem tvářit se, jako kdyby žádné Vánoce nebyly. Veškerý čas, který by věnovali hektickým přípravám, mohou využít právě na to, aby si s přáteli zašli na skleničku, na koncert anebo jen tak večer courali městem. Ani stromeček nebudou doma strojit a každý má povoleno koupit jen jeden dárek, protože dva nebo dokonce tři, to už je moc velký slavení, žertovali, když si letošní pohodu plánovali. V Mikulášovi to zcela paradoxně vyvolalo po mnoha letech, kdy prosincové bakchanálie z celé duše nenáviděl, příjemný pocit hraničící s lehkým těšením.

Odnaproti z domu vyšel muž středního věku. Mikuláše to zaujalo, neboť znal všechny nájemníky, kteří v domě bydleli, a zrovna tenhle se tu občas objevil, ale podle jeho dokonalé znalosti rodinné situace každé partaje k nikomu nepatřil. Už se chtěl několikrát zeptat paní Navrátilové, jeho nedávno objevené učitelky francouzštiny, bydlící právě v onom domě, ale nechtěl se kompromitovat přiznáním, že je vlastně drbna, kterou zajímá kdeco.

Muž, celý zachumlaný do kabátu s vysokým límcem, spěchal přes náměstí a mířil pravděpodobně někam na tramvaj.

„Už tam byl zase,“ prohodil směrem k Lucii.

„Kdo?“ zatvářila se nechápavě.

„No přece ten divnej člověk, co chodí naproti do baráku.“

„Tobě připadá každej divnej nebo podezřelej. To máš z toho, že pořád vejráš ven na ulici,“ uzemnila ho Lucie.

„Je divnej,“ opakoval si pro sebe.

Natáhl se za pult k židli pro zimní bundu. Přehodil si ji přes ramena a vyšel na ulici. Zapálil si cigaretu a rozkošnicky si prohlížel výkladní skříně svého obchodu. Musel uznat, že Lucie má vkus a poradila si jako zkušená aranžérka. Nepoužila ani jeden artefakt symbolizující přicházející svátky a přesto oba výklady působily velmi výstavně, slavnostně, až honosně. Mikuláš byl spokojen.

„Dneska zavřeme o chvíli dřív,“ řekl Lucii, když se vrátil.

„Jak to, jak to?“ podivila se.

„Zajdem si vedle na pivko.“

„Oukej, veliteli,“ zasalutovala.

„Já ty koncerty špatně snáším, když jsem střízlivej,“ dodal.

„Ty seš ale cíťa.“

Mikuláš zmizel vzadu ve skladu a Lucie zůstala k dispozici případným zákazníkům. Zatím se trousili, a tak nebyl problém je zvládnout. Hlavní nápor přijde až na začátku prosince a pojede to až do Štědrého dne. To by se jim dvěma hodil i nějaký brigádník.

Mříž uzamkli z ulice a spěchali na protější roh náměstí, do své oblíbené hospody. Blonďatá servírka na ně zamávala a gestikulovala, že hned přijde. Usadili se ke svému oblíbenému stolu v zastrčeném koutě pod oknem. Mikuláš si před sebe položil rozečtenou knihu a Lucie osahaná skripta. Byl to rituál, který přísně dodržovali. Jejich partnerský vztah pokročil za dva roky do úrovně, kdy se nemuseli vzájemně ujišťovat o oddanosti a lásce poťouchlými debatami o blbostech a raději si každý sám uzamkl svůj díl veřejného prostoru.

„Čau děcka,“ přiběhla konečně servírka.

„No nazdar,“ opáčila Lucie a zašklebila se.

„Co si dáte?“ zmírnila tempo.

„Dvě gulášovky, dvě piva a dva rumy,“ vysypal ze sebe Mikuláš.

„Není nad to, když má člověk ve svých prioritách jasno,“ prohodila Veronika a v mžiku byla zas jinde.

„Už mě fakt sere s tím jejím ,děckaʻ,“ syčela naštvaně Lucie.

„Vo co ti jde?“ usmíval se Mikuláš.

„Takhle si možná říkají holky v jejím volejbalovým oddíle, ale proč to tahá do hospody,“ špačkovala.

Mikuláš dál nekomentoval Lucčino jemné rozhořčení nad prosakováním moravského dialektu do pražské kotliny a začetl se do své knihy. Jenže v polovině stránky zjistil, že text, který má před sebou, vůbec nevnímá. Byl nesoustředěný a stále zvedal hlavu od knihy. Něco jej rušilo a on nedokázal rozpoznat zdroj negativních vln. Jako kdyby měl za krkem přilepené cizí oči, které ho nespustí z dohledu. Byl to nepříjemný stav, ale ať se Mikuláš rozhlížel, jak chtěl, nikdo v okolí se zájmem o jeho osobu nebyl. Vrátil se tedy ke knize, ale situace se opakovala. Když jej přestalo roztržité těkání bavit, knihu rozzlobeně zavřel a sledoval dění v sále. Po chvíli se probral a sjel pohledem na velké nástěnné hodiny.

„Budeme muset jít,“ lehce šťouchl do Lucie.

Oba dopili zbytek piva a Mikuláš cestou ven zaplatil.

„To jste tomu moc nedali,“ volala za nimi Veronika.

Mikuláš jí od dveří zamával a vyšli do studeného večera. Nestihl si všimnout, že z protějšího rohu lokálu se vynořila postava muže zahaleného do kabátu s vysokým límcem. Na ulici proklouzl několik vteřin po nich.

„Hele, Miki, stavím se ještě pro foťák,“ připomněla Lucie.

„Fajn, to se hodí, zazvoním na paní Navrátilovou, jestli u ní není Lenka.“

„Ona jde s námi?“ podivila se Lucie.

„Jde sama, ale chtěla, abych jí koupil lístek,“ vysvětlil.

„Ach jo,“ povzdechla si Lucka.

„Sejdeme se támhle na rohu,“ ukázal do úzkého ústí jedné z bočních ulic vybíhajících z náměstí.

Rozdělili se. Mikuláš se otřásl zimou a zamířil k vysokému činžovnímu domu vedle kostela.

Dvakrát krátce zazvonil. V mikrofonu domácího telefonu zapraskalo.

„Navrátilová, prosím.“

„Dobrý večer, tady je Mikuláš Kameník, je u vás Lenka?“

„Byla tu navečer, ale někam odběhla.“

„Mám její lístek na koncert do klubu, myslel jsem, že se tu sejdeme.“

„Je mi opravdu líto, Mikuláši, zkuste jí zavolat na mobil.“

„Tak jo, díky,“ rozloučil se.

Mikuláše Lenčina nepřítomnost zarazila. Jasně si vybavoval okamžik, kdy se domlouvali, že na ně počká u tety, aby jí mohl lístek dát. Na druhou stranu – nebylo to poprvé, kdy někoho z jeho okolí takhle vyšplouchla. Znali se jen pár týdnů, a kdyby za ní paní Navrátilová stále neorodovala, dávno by se na ni vykašlal. Někoho tak nespolehlivého a hádavého snad v životě nepotkal. Když s nimi někam vyrazila, vždycky se z její strany vyskytl nějaký zádrhel nebo alespoň vyvolala slovní šarvátku a otrávila tím náladu všem okolo. Lucie ji nepokrytě nenáviděla a měla k tomu dobrý důvod. Její bratr Michal se nechal okouzlit její nespoutanou povahou a po jedné scéně, kterou ztropila nebohé tetičce, jí nabídl azyl, a od té doby s ním občas sdílela jeho domek v Podolí. Lucie skřípala zubama, když se tu báječnou novinku dozvěděla. Několik dnů do bráchy hučela, ať se na ni vykašle, a že je to vypočítavá mrcha, ale všechno marné. Michal zůstal ve svých citech neoblomný.

Mikuláš vyšel z vestibulu domovního vchodu a poohlížel se po Lucii. Viděl, že v bytě nad jeho obchodem je rozsvíceno, a tak si ještě zapálil cigaretu. Stál nehnutě a pozoroval ztichlou ulici. V tuto večerní dobu už na náměstí nezajížděla skoro žádná auta a byl tu klid. Štěstí bylo, že ani uřvaní a opilí turisté prozatím neobjevili kouzlo zapadlé čtvrti patřící v minulosti Rychlým šípům a Vontům. Důkazem toho jsou stále obnovované kresby ježka v kleci na potrhaných fasádách starých domů.

Světlo nahoře v patře zhaslo. Mikuláš dokuřoval a mhouřil oči do tmy. Najednou měl pocit, že ve stínu průjezdu jednoho domu naproti kostelu stojí člověk. Srdce mu poskočilo až do krku. Snažil se co nejlépe zaostřit tím směrem, ale pokud tam opravdu někdo byl, vybral si skvělý úkryt. Přestože náměstí osvětlovalo několik pouličních lamp, právě hluboký portál onoho domu byl zastíněn stavbou gotického kostela stojícího uprostřed.

Ozvalo se bouchnutí dveří. Lucie kráčela svižným krokem směrem k Mikulášovi obtěžkána objemnou brašnou. Ten stál jako přikovaný a sledoval tmavé místo po jejím levém boku. Byl připravený vystartovat, kdyby se odsud někdo vyřítil.

„Kde je?“ křikla, když byla pár kroků od Mikuláše.

„Nevím, vykašlala se na nás,“ odpověděl trochu smutně a stále upíral zrak na stejné místo.

Nic se nepohnulo, a tak vzal s úlevou Lucii za ruku a pokračovali dál zasněženou ulicí směrem ke Staroměstskému náměstí. Po chvilce jí nabídl, že ponese fotografické nádobíčko, a když si popruh přehazoval přes rameno, jeho hlava se mírně stočila zpět k místu, odkud vycházeli, a na malý moment zahlédl stín postavy mizející za rohem. V první chvíli byl odhodlaný se tím směrem rozeběhnout, ale pak jen mávl rukou. Asi má Lucka pravdu, že jsem šáhlej, pomyslel si a popruh s brašnou si popostrčil, aby se mu dobře kráčelo.

Měl by si všímat Lucie, ale myslel na Lenku. Vybavil se mu podvečer, kdy se s ní poprvé setkal. Neměl až do té chvíle ponětí, že dáma, ke které chodí pravidelně na hodiny francouzštiny, má neteř žijící v Německu. Většinou jsou lidé sdílní a po čase odhalí alespoň drobné fragmenty ze svých vzpomínek nebo si nad něčím postesknou, zaradují. Irena byla jiná. Uzavřená a nepřístupná. Působila však velice mile a laskavě a všechny Mikulášovy prvotní pokusy o debaty mimo rámec francouzské konverzace přecházela plachým úsměvem. Teď už je opatrný a raději se na nic nevyptává, i když ho občas svrbí jazyk.

Bylo to právě před jednou z úplně prvních hodin, někdy na konci léta. Irena jej uvedla do chodby svého bytu a proti všem zvyklostem zamířili do kuchyně. Seděla tam mladá hezká zrzavá holka a cpala se špagetama.

„To je, Leni, pan Mikuláš Kameník z knihkupectví odnaproti,“ uvedla jej.

„Navrátilová, Lenka Navrátilová,“ představila se sama.

A to bylo vše. Žádné další otřepané fráze se nekonaly. Stručně učinila, co bylo potřeba, a hned jak přešli vedle do pokoje, spustila obvyklou salvu francouzských vět, ve kterých Mikuláš okamžitě utonul bez možnosti zavolat o pomoc.

Tak to bylo jeho první setkání s Lenkou. Pak se zničehonic objevila v obchodě. Zajímala se, jak se dostane nahoru do Bohnic a jestli nezná někoho, kdo pracuje přímo v psychiatrické léčebně. Mikuláš, samozřejmě jako ochotný vůl, zavolal svému kamarádu doktoru Kleinovi, aby se slečny ujal. Měl si tenkrát raději překousnout jazyk, nadával v duchu. Přilepila se na chudáka Kleina jako klíště a denně jej vysávala, dokud se mu ji nepodařilo přehrát na někoho jiného. Moc si chtěla povídat o svém otci, který v léčebně kdysi dávno pracoval, ale nikdo z mladých doktorů jej nepamatoval a staří už byli dávno v důchodu. Jediný pamětník primáře Navrátila, popletený doktor Stein, odmítal návrhy na setkání s mladou slečnou a ukrýval se před ní.

Mikuláš až po chvíli zaregistroval, že na něj Lucie mluví.

„Posloucháš mě vůbec?“

„No jasně, že tě poslouchám.“

„Tak co jsem ti teda říkala,“ zkoušela ho.

Naštěstí jí v kapse zazvonil telefon a než hovor vyřídila, byli na místě a nezbyl čas na dohadování.

Před klubem postávali už jen opuštění jedinci, křečovitě svírající poslední zbytky cigaret, kteří stejně jako Mikuláš s Lucií věděli, že dolů do sálu je lepší jít až na poslední chvíli a co nejdéle kumulovat do organismu kyslík, kterého se mezi šílícím davem přestane dostávat po pár skladbách. Někdy dokonce byla situace tak špatná, že museli během koncertu několikrát vyběhnout na ulici, rychle, jako vrcholoví sportovci vyrovnat kyslíkový dluh a přes ostražitou ochranku zase seběhnout dolů, do punkového pekla. Z počátku na to Mikuláš hleděl dost vyjeveně, muzika se mu zdála většinou strašně rychlá a překotná a křečovitý tanec pogo, který spočíval ve vykopávání okovaných bot vysoko do vzduchu za doprovodu prudkého máchání rukou, ho přímo děsil. Na prvních koncertech, než pochopil, co má dělat, jich pár schytal do kotníků a lýtek. Ale protože pankáči jsou vesměs slušný lidi, dostalo se mu vždy řádné omluvy a v nejednom případě i pozvání na panáka. To mělo za důsledek, že Mikuláš zbaven nepřirozené topornosti svého těla začal vykrývat pekelný tanec podobnými skoky, které prováděli oni, čímž byl nevědomky přiveden ke stejnému běsnění, kterému se vyhýbal.

Než seběhli po kamenném schodišti dolů do sálu s barem, Mikuláš oddělil jeden lístek, který koupil pro Lenku, a nechal ho u vstupu hlídajícímu chlápkovi s prosbou, ať ho dá dlouhovlasý zrzavý holce, tedy pokud přijde. Chlápek zabručel něco, co mohlo být považováno za souhlas, ale také to klidně mohla být nadávka. Lístek si ale vzal a pokynul hlavou, ať jdou dolů. Lucie vzala Mikulášovu bundu a svůj kabát a společně s velkou brašnou vše uložila do šatny k pokérovaný ukecaný holce, který všichni říkali Žabža. Z brašny vyndala tělo fotoaparátu s krátkým objektivem a s rukama nad hlavou se prodírala k baru za Mikulášem.

„Půjdu ještě nahoru, zapomněl jsem jí zavolat,“ řekl Mikuláš a svezl se z barové stoličky.

„Hmm,“ zabručela Lucie a hbitě vyskočila na uvolněnou židli.

Ještě ani nestačila dopít objednaný rum a Mikuláš se vrátil.

„Nebere to, kašlu na ni,“ pronesl rezignovaně a dopil, co Lucie nestihla.

Klub se začal otřásat pod prvními takty ostře řezaného zvuku kytar, dunění vířících bubnů a štěkotu plechových dechů.

Na place nebylo tak narváno jako obvykle, možná se i pankáči začali připravovat na Vánoce.

Lucie celý koncert skákala a točila se jako vrtule s fotoaparátem v ruce a co chvíli poslala do snímače digitální zrcadlovky nějaký ten obrázek. Když už byla na konci svých sil a její pohyby se zpomalovaly, zůstala chvíli stát zády k pódiu a pozorovala zaťaté pěsti tanečníků za ní. Najednou mezi švihy rukou zahlédla daleko vzadu u barového pultu povědomou tvář. Zasáhl ji zvláštní pocit, kdy mozek jasně vysílá informaci, že dotyčného člověka znáte, už jste ho někde viděli, ale nepředá vám tu druhou část zprávy, která vše propojí v poznání, o koho jde. Než došlo k tomuto neurologickému propojení, tvář zmizela za pahýly vlajících paží. Chvíli ještě stála a snažila se v paměti vylovit situaci, za které se s oním člověkem mohla setkat, ale změna rytmu stále více burácející kapely zahnala myšlenky jinam.

Z Bunkru vycházeli oba úplně zničení. Mikuláš si zapálil cigaretu a dlouze vyfukoval kouř k nebi. Když se trochu zklidnili, vykročili s údery věžních hodin, které oznamovaly hodinu do půlnoci, ke Staroměstskému náměstí.

Za hustého sněžení přešli náměstí a pokračovali dál do Dlouhé, kudy proudily davy lidí směřující k nejbližší tramvaji. Vánoční strom, kolem kterého procházeli, svítil doširoka jako společný totem všech pohanů a křesťanů na cestu i těm, kteří nevěřili ani v sebe sama.

Mikuláš s Lucií se s řídnoucím davem rozloučili na další křižovatce zaklíněni jeden do druhého a oba ještě notně rozpálení hudebním zážitkem pokračovali pomalu k nedalekému domovu.

„Chtěla bych se ještě projít,“ řekla Lucie a zvedla oči k Mikulášovi.

„Taky se mi ještě nechce domů,“ souhlasil Mikuláš.

„Zkus ještě jednou zavolat Lence,“ vytrhla ho z myšlenek Lucie. „Pořád nemůžu pochopit, proč nakonec nešla, když o to tolik stála a furt brebentila, že ji musíme vzít s sebou,“ dodala skoro rozzlobeně.

„Zavolám jí zítra, teď už je pozdě. Třeba už spí, a já s ní vlastně ani nechci mluvit.“

Zabočili do úzké uličky pouze pro pěší a pokračovali pomalu oklikou k Anežskému klášteru.

„Víš, Mikulášku,“ zkusila to Lucie jemnější notou. „Lenka je si potrhlá a nespolehlivá, ale přijde mi divný, že se ti vůbec neozvala.“

„Jednou to prostě přijít muselo,“ vybuchl Mikuláš.

Lucie se zastavila a čekala, co řekne. Zdál se dost naštvaný.

„Chvíli se přetvařovala, hrála kamarádku a nakonec na nás kašle stejně jako na tetu Irenu, která si o ní dělá starosti, na svojí mámu v Německu, na tvýho bráchu, kterýho tahá akorát za nos, jenom aby ji nechal bydlet u sebe v Podolí. Mně nakonec ani nevadí, že nepřišla, alespoň všechno proběhlo v klidu a nikdo se s nikým nepohádal,“ ukončil hovor nazlobeně Mikuláš.

„Tak já jí alespoň pošlu esemesku,“ řekla tiše a spíš pro sebe Lucie.

Odpoutala se od Mikuláše, vysoukala z přední kapsy kalhot telefon a začala vyťukávat zprávu. Pomalu se vraceli kolem staré fary k domovu. Ulice již byly úplně ztichlé a sněžení ustávalo. Mikuláš byl rád, že Lucie přestala dotírat s Lenkou, a s hlavou otočenou k nebi a křupajícím sněhem pod nohama přemýšlel o tom, že letos si s Lucií užijí opravdové Vánoce. Budou chodit na náplavku k řece, mají lístky na Rybovku, zajdou na vánoční výstavu do Betlémské kaple a budou žít pomalu a potichu. To si slíbili. Rozhodně nebudou lítat po krámech a shánět všechny ty věci, co každý rok před tím. Pod stromeček si nadělí jenom drobnosti a za ušetřené peníze zrekonstruují na jaře obchod.

Za zdí fary se do ticha ozvalo známé dvojí zapípnutí asi vteřinu poté, co Lucie odeslala textovou zprávu. Zastavila se a nervózně střídavě hleděla na display telefonu a kamsi za vysokou kamennou stěnu. Dlouho nemohla pochopit rychlý a nečekaný souběh událostí. Přišlo jí dost nepravděpodobné, aby Lenka byla v tuto dobu v zahradě. Vždyť byla skoro půlnoc a tam za zdí tma jako v pytli. Byla ze všeho tak rozrušená, že chvatně napsala zprávu ještě jednou a s třesoucími prsty vydala příkaz odeslat. Když povolila tlačítko, s napětím poslouchala, zda se ozve příjem zprávy Lenčina telefonu. V tu chvíli jako by jí projel nůž hlavou. Mikuláš, který stál opodál a hleděl nepřetržitě k černému nebi, se zájmem sklopil hlavu a tázavě se podíval na Lucii, která stála zmatená nad svým telefonem.

„Ona je v zahradě,“ pronesla němými ústy a trhaně gestikulovala.

„Lenko?“ zavolala Lucie nejistým hlasem přes kamennou hradbu.

Nikdo se neozýval.

„No tak, Lenko, neblbni a ozvi se,“ opakovala Lucie o poznání razantněji. Oba napjatě poslouchali, neuslyší-li alespoň drobný zvuk, který by ji usvědčil z toho, že se před nimi skrývá. Ale k jejich velkému údivu nezaslechli vůbec nic.

Mikuláš začínal být rozčilený, že s ním ta holka hraje další pitomou hru. Zrudnul vzteky a rozeběhl se s úmyslem doběhnout k protějšímu rohu zahrady, kde je zeď nízká natolik, že se dá při troše šikovnosti přelézt. Když proběhl kolem branky, ani ho nenapadlo vzít za kliku a zkusit, zda není otevřeno. Supěl k místu, odkud se vyšvihl na horní hranu, a než se Lucie stačila vzpamatovat, seskočil dolů do tmy.

„Počkej na mě sakra,“ zaklela přidušeně Lucie a škrábala se za Mikulášem.

„Seskoč dolů, je tu hodně sněhu,“ vybídl Mikuláš Lucii a natáhl k ní své dlouhé ruce. Zachytil ji mírně nad pasem a pomohl jí získat ztracenou rovnováhu. Chvíli stáli nehnutě a poslouchali, zda neuslyší alespoň drobný náznak pohybu ve sněhu, nějaké kroky nebo přešlapování. Na to, že byli skoro v centru města, vládlo nezvyklé ticho. I auta projíždějící po nedalekém nábřeží jezdila tišeji než jindy. Sníh na vozovce utlumil rachot kol na dlažebních kostkách natolik, že zvuk, který k nim doléhal, připomínal víc jízdu elektrických drezín než automobilů.

Pomalu vykročili hlubokým sněhem k cestě, která lemovala celý obvod nevelké zahrady. Když dorazili k zadní části domu fary, jejich kroky se mírně zpomalily a v místě, kde se cesta lomila do pravého úhlu, se zastavily. Přestože z okolních lamp pronikalo do zahrady trochu světla, prostor v pásu tří metrů od zdi byl ukrytý v temném stínu a nebylo možné rozeznat, zda se tu někdo ukrývá.

Museli tedy postupovat dál a doufat, že ji spatří dříve, než je ona sama vyděsí nějakým hloupým žertem. Udělali ještě dva tři kroky vpřed a napravo od nich se ozval pronikavý zvuk vyzvánějícího telefonu. Lucie se lekla natolik, že se trhavým pohybem přikrčila k zemi a stáhla s sebou i Mikuláše. Oba ohromeně hleděli směrem za drnčivým zvukem a v němé hrůze sledovali, jak namodralé světlo displeje ozařuje kontury drobné zasněžené postavy sedící na zemi zády ke zdi. V nehybné poloze vypadala, jako kdyby odpočívala.

Mikuláš se rychle vzpamatoval, vyskočil směrem k Lence a chtěl jí vytrhnout telefon z ruky. Paže však byla tuhá a prsty nepovolily pevný stisk. Ještě stačil zahlédnout jméno volajícího a rozhostilo se ticho. Když se zvedal, všiml si zmuchlaného červeného celofánového sáčku hned vedle Lenčiných nohou.

Koniec ukážky

Table of Contents

Prolog

Kapitola první