Jan Bauer

JIHLAVSKÝ ZLÝ DUCH

Ukážka z elektronickej knihy

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2014

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jan Bauer, 2014

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

ISBN 978-80-243-6492-6

Motto

Vzkvétej, ozdobo všech ctností,

světlo, jase počestnosti,

slavné město Jihlavo!

Chválou záříš jedinečně,

město stejně nevítečné

nemáš, celá Moravo…

Chvála Jihlavy, báseň z počátku 15. století, jejímž autorem je pravděpodobně jihlavský učitel Urban Matějův z Potěh.

I

Od Brtnické brány ke Koželužskému potoku se rozložilo podivné seskupení převážně dřevěných domků, spíše však chatrčí a chýší různě poslepovaných a propojených a vesměs pokrytých chatrnými doškovými střechami. Jihlavským konšelům bylo toto předměstí u cesty vedoucí na Brtnici a Znojmo jen pro zlost. Nesnesitelně to tu páchlo louhy a vydělávanými kůžemi, však tu bydleli převážně koželuzi, ale navíc také močí, hnojem a tlejícími odpadky všeho druhu. Často se tu odehrávaly rvačky na nože a tu a tam při nich někdo přišel k úhoně, ne-li o krk. Ale protože městští biřici pak tvrdili, že k mordu došlo až za městskými hradbami, kam prý nesahají jejich pravomoci, vůbec se jím nezabývali a vrah snadno unikl trestu, pokud si to s ním náhodou nerozdal příbuzný či přítel zavražděného. Tělo nebožtíka naložil na svou káru ras a s pomocí kulhavé kobylky ho odvezl až na opačnou, půlnoční stranu za městem do Staré Jihlavy, aby ho kaplan kostela svatého Jana Křtitele křesťansky pohřbil na zdejším hřbitově. Pravda, k farnímu kostelu svatého Jakuba Většího to bylo o poznání blíž, ale to by biřici museli rasa s jeho smutným nákladem pustit do města a ctihodný děkan Eberhard by musel svolit s pohřbem. Nic takového však nepřicházelo v úvahu. Přítomnost páchnoucího pohodného v ulicích královského horního města nebyla žádoucí a pochování nějakého hej či počkej z koželužny vedle hrobů ctihodných měšťanů už teprve ne.

Jáchym, řečený Sůvička, se opatrně ohlédl, zda ho nevidí koželužský mistr Hanuš a rychle se proplížil polorozpadlou brankou k potoku. Mohl ho sice přejít po dřevěném mostku, kudy vedla cesta od Brtnické brány a kudy jezdívaly kupecké povozy, ale ještě nebylo takové šero, aby ho někdo z koželužny nezahlédl, a o to Sůvička v žádném případě nestál. Raději si vyhrnul nohavice a bosýma nohama vklouzl do chladivé vody potoka. Pod chodidly ucítil jemný písek, bylo tu mělko. Když bývalo sucho, dal se potok přejít po plochých kamenech, aniž by se člověk namočil. Jáchym neměl namířeno daleko. Hned ve stráni u cesty, odkud byl pěkný výhled na celou Jihlavu, obehnanou věncem pevných hradeb, stál kamenný hostinec U Zlatého slunce, kde většinou přenocovali kupci a poutníci, kteří se nestihli dostat do města za světla před uzavřením Brtnické brány. Však právě kvůli nim sem často zabrousil i Jáchym. Poručil si řídké pivo, na víc ani neměl, a naslouchal vypravování o vzdálených městech a krajinách, které by také rád spatřil, o dobrodružných příhodách, jež by rád prožil. Tiše seděl na lavici u zdi a s otevřenými ústy a vypoulenýma očima hltal vše, co kupci a pocestní dávali k lepšímu, pečlivě si ukládal do paměti každé jejich slovo a věřil mu, jako Písmu svatému. Zvláště ho bavilo, když se vypravované příběhy hemžily bazilišky, mořskými hady či divochy se dvěma hlavami a jinými fantastickými divy.

Toho večera se však kupodivu nehovořilo o exotických obludách vyskytujících se kdesi na okraji zemské desky, odkud se už padá do horoucích pekel, ale o podivném zjevení, které se prý za noci zjevuje docela blízko Jihlavy, a to u důlní jámy svatého Linharta. Tenhle důl v nedalekém Saském údolí Sůvička znal. Vždyť se v něm jako havířský učeň něco nalopotil, když odtud pod dozorem štajgrů nakládal a rumpálem vytahoval vytěženou rudu. Ale protože stříbra v ní bylo stále méně, majitelům se těžba nevyplácela a nakonec zůstal důl svatého Linharta zcela opuštěn. Saské údolí postupně ztichlo podobně jako Staré Hory, Šacberk a další jihlavská naleziště, která kdysi kypěla životem, valil se tu dým z hutí a rozléhalo se bušení kladiv. Někdejší slávu Jihlavy jako stříbrné pokladnice království už dávno převzala Kutná Hora, kam se odstěhovala i zdejší mincovna. Cožpak zdejší měšťané, ti bohatli dál na výrobě sukna a obchodu na Haberské stezce. Uprostřed protáhlého náměstí, jaké nemělo na celé Moravě obdoby, stál Krecl, kde měli své krámy a stánky kupci z daleka i z blízka. Už král Jan daroval Jihlavským právo skladu soli a vína a desetidenního trhu a osvobodil zdejší kupce od placení mýta v celém království. Janův syn, císař a král Karel blahé paměti, jim pak udělil rozsáhlé soudní pravomoci, včetně práva obléhat a bořit hrady okolních šlechticů prohlášených za zemské škůdce.

Ale nic z toho se netýkalo těch nejchudších Jihlavanů, kteří neměli žádnou živnost a museli sloužit za pár grošíků tam, kde bylo potřeba. Ti nejvíc želeli slavné doby jihlavského dolování, kdy se do tohoto města hrnuli lidé nejen ze všech zemí Koruny české, ale i ze všech koutů Svaté říše římské a stříbro všem přinášelo práci i dobrý výdělek. Ke svému zármutku k nim patřil také Jáchym, řečený Sůvička, nevzhledný, uhrovitý a mírně nahrbený mládenec s hřívou světlých vlasů.

„Cožpak u dolu svatého Linharta straší?“ osmělil se otázat, ačkoliv jindy se u stolu v hostinci U Zlatého slunce bál promluvit.

„To si piš, že straší, mladej,“ odbyl ho hostinský Mates a sjel ho nevlídným pohledem. Ale šenkýřka Běta se kupodivu na Jáchyma usmála a zeptala se:

„Dáš si ještě pivo, Sůvičko?“

Jáchym vděčně přikývl, obdržel plechový korbel s pěnivým mokem, smočil v něm rty a pozorně poslouchal, co vypravoval ten cizí kupec.

„Jezdím tudy už sedmý rok, však mám v Kreclu stálý krámek, to může každý potvrdit, ale něco takového se mi ještě nestalo, jako že se Hans Krigs jmenuji.“ Kupec mluvil tiše, jako by se bál, že ho někdo nepovolaný uslyší, a Sůvička musel natahovat uši, aby mu něco z jeho zajímavého vypravování neuniklo. „Když jsem včera večer projížděl s povozem Saským údolím, zdálo se mi, jako by z důlní jámy vystupoval kouř. Alespoň to tak na první pohled vypadalo. Jenže pak se ten kouř zhmotnil…“

„Počkej, Hansi, říkáš, že byl večer, zřejmě už skoro tma. Co bys tam tak mohl vidět?“ ozval se Krigsův soused u stolu.

„Přísahám při Panence Marii,“ horlivě protestoval kupec Krigs, „viděl jsem nad důlní jámou bílou mátohu tak zřetelně, jako teď vidím vás, chlapi.“

„A ta mátoha jen tak poletovala v povětří, že?“ zapochyboval kupcův soused. „Kdo ví, co jsi viděl. Prostě byla v Saském údolí mlha a ty sis někde pořádně přihnul…“

„Byl jsem naprosto střízlivý,“ bránil se rozhořčeně Krigs.

„Počkejte, chlapi, něco na tom, co říká tady Hans, bude,“ ozval se majitel nedalekého dvorce Ješek Brada. Měl několik lánů polí a stokorcový les a navíc jeho manželka byla dcerou zemana Havla z Řásné, což mu přidávalo na autoritě a důstojnosti. Zpochybnit Ješkova slova nebylo tak snadné jako tvrzení cizího kupce Krigse. Není proto divu, že všichni posměváčci u stolu rázem zmlkli a pozorně sledovali, co Brada řekne. Ale snad nejpozornějším posluchačem byl uhrovitý Jáchym Sůvička. „Asi dvakrát jsem musel jet za noci přes Saské údolí, a jak jistě víte, cesta mě vede rovnou kolem dolu svatého Linharta.“

Všichni souhlasně pokyvovali hlavami a netrpělivě čekali, co se dozví.

„Také jsem tam, podobně jako Hans, něco zahlédl. Ale nenazval bych to mátohou. Spíše se mi zdálo, jako by z dolu vylézali nějací skřeti. Takové černé nahrbené postavy to byly…“

„Permoníci,“ vyhrkl starý havíř Tobiáš, div přitom nepřevrhl svůj korbel s pivem. „Můj děda mi vypravoval, jak kdysi v podzemí jednoho potkal a jak mu ukázal, kde je stříbrná žíla.“

„Hloupé pověry,“ zavrčel hostinský. „Žádní permoníci nejsou, natož aby ukazovali, kde je stříbro.“

„To by ses, Matesi, divil!“ rozhořčil se Tobiáš. „Podívej, já ti taky nemluvím do piva a neříkám, že čepuješ patoky. Tak nemluv do věcí, kterým rozumějí jen havíři.“

„Kdy jsi byl naposled v dole?“ ušklíbl se hostinský.

„Jen ho nech,“ bránil Tobiáše statkář Ješek Brada. „Proč by tu nemohli být pod zemí permoníci? Vždyť se zkazky o nich tradují po celá pokolení. V podzemí jsou věci, o nichž nemáme ani tušení. Viď, Jáchyme?“ Ješek se nečekaně obrátil na Sůvičku, protože si vzpomněl, že i on jako havířský učeň kdysi fáral na dole. Jáchym horlivě přikývl, ale hostinský Mates se jen ušklíbl:

„Co ten holobrádek může vědět? Všechno jsou to jen pověry. Však to při kázání říkal děkan od svatého Jakuba, důstojný pán Eberhard.“

„Flanďák, ten toho tak ví!“ ušklíbl se havíř Tobiáš. „Víš ty co, hostinský?“ otočil se na Matese. „Běž se ke svatému Linhartovi sám přesvědčit a pak mluv!“

To bylo slovo do pranice, ale Matese samozřejmě ani nenapadlo, aby někam chodil. Už se nechtěl dál hádat, jako zkušený hostinský ctil zásadu, že hádky kazí živnost, ať si hosté říkají, co chtějí, hlavně když platí. Ale v jedné osobě u stolu zasela Tobiášova slova zvědavost a chuť přesvědčit se, jak to s těmi mátohami a skřety u svatého Linharta vlastně je. Tou osobou byl Jáchym Sůvička. V měšci měl ostatně jen pár měďáků, takže další pivo si poručit nemohl a venku se zatím pořádně setmělo, nastával ten správný čas, kdy se zlí duchové probouzejí, aby lekali smrtelníky.

„Už půjdu,“ pípl Sůvička nesměle, nasypal šenkýřce do dlaně obsah svého poloprázdného váčku, řekl všem u stolu „s Pánem Bohem“ a vyklouzl z hostince. Ještě k němu dolehla Matesova jízlivá poznámka, aby pozdravoval mistra koželuha. Hanuš byl totiž od posledního masopustu dlužen U Zlatého slunce celý tucet grošů dobrého stříbra a nijak nedával najevo, kdy hodlá svůj dluh uhradit.

II

Jáchym Sůvička samozřejmě neměl namířeno domů do předměstí u Koželužského potoka. Ostatně o domově se příliš mluvit nedalo, leda o koutku na spaní v maštali. Pod žlabem měl schovanou ovčí houni a šátek, v němž bylo zabaleno pár drobností, vzpomínek na havířská učňovská léta. Pokud jde o oblečení, vždycky na jaře a na podzim něco zdědil po starších tovaryších, v zimě si obalil nohy kůžemi a v létě chodil bos. Dvě vypitá piva mu nyní příjemně šplouchala v žaludku a nohy ho nesly rovnou do Saského údolí, které leželo stranou cesty do Brtnice. Ty mátohy či zjevení objevující se prý u důlní jámy svatého Linharta, o nichž mluvili kupec Hans Krigs a statkář Ješek Brada, ho přímo magicky přitahovaly. Musel tomu přijít na kloub, děj se co děj. A jak známo, nejlepší je nic neodkládat a udělat to hned!

Údolí, v němž v jeho šťastnějších dobách vládl hlomoz, dým a křik, bylo ponořeno do ticha a tmy. Do takové tmy, o níž se zpravidla říká, že by se dala krájet. Sůvička měl naštěstí oči jako skutečná sova, která je, jak známo, noční pták. Nedalo mu žádnou práci orientovat se mezi rozvalinami opuštěných hutí, základy rozebraných přístřešků a vyhýbat se otevřeným důlním jamám, do nichž by mohl spadnout s osudnými následky. Znal takové pády ještě z učednických let a dobře si pamatoval, že zřídkakdy končily jinak než smrtí nešťastníka. Ale i když je dotyčný přežil a z jámy ho šťastně vytáhli, zůstal z něho už navždy mrzák. Jako třeba starý Fritz, který se teď belhal po jihlavském rynku o dvou holích, nebo vysedával před minoritským kostelem Panny Marie a do potrhaného klobouku si vyžebrával na živobytí. Tak smutné bývaly někdy havířské konce.

Jáchym si v téhle souvislosti uvědomil, že ho možná vyčerpání stříbrné rudy zachránilo. Jenže byla to záchrana jak z deště pod okap. Jako havíři, či šturcíři, jak se říkalo těm dělníkům, kteří naplňovali kožené měchy vytěženou rudou, mu sice hrozil pád do důlní jámy nebo zavalení ve štole, ale výdělek býval podstatně lepší než teď, kdy si celé dny máčí ruce v louhu jako pomocník koželuha a schytá za to leda nadávky a pár grošíků. Asi se narodil ve špatném znamení. Nějaký hvězdopravec, které si najímají velcí páni, by mu to jistě vysvětlil postavením Saturnu a Marsu, či jak se ty špatné planety jmenují. Oháněl by se přitom konjunkcemi a kvadraturami či podobnými nesrozumitelnými slovy. Ale na sestavení horoskopu nikdy Sůvička mít nebude, tak co by se s tím trápil, že?

Šel najisto. I po tmě si pamatoval, ve které části údolí se nachází důl svatého Linharta, byť tady už delší dobu nebyl. Za ten čas, co se zde netěžilo a netavilo stříbro, zarostlo údolí travou, kopřivami, pýrem, pichlavými keři a nízkými stromky. Rybníček, vzniklý přehrazením potoka, aby bylo dost vody k úpravě rudy a k pohonu měchů, jimiž se vháněl vzduch do tavicích pecí, pokryl žabinec. Tyhle rozvaliny, jež právě míjel, bývaly kdysi tavírnou, kde se získávalo surové stříbro, které pak prubíři označovali cejchy. Z opuštěné stavby teď sedláci z okolních vsí vybírali kameny a cihly na své chalupy, takže z ní zbyly pouhé ruiny, které dále hlodal neúprosný zub času. V noci truchlivé trosky samozřejmě vypadaly jinak než za denního světla. To, co se zdálo být jen truchlivým pozůstatkem někdejší hutě a tavírny, vypadalo jako nějaký strašidelný hrad, z něhož se každou chvíli vynoří sám ďábel nebo alespoň bezhlavý jezdec, o jakých se vypravují pověsti ve večerním čase před usnutím, kdy se venku už pořádně stmívá a člověku z toho pak příjemně běhá mráz po zádech. Jáchymovi však ruiny tavírny nenaháněly strach. Snad kdyby byl cizí, kdyby neznal Saské údolí, asi by se mu úzkostí svíral žaludek. Zvlášť když všem těm povídačkám o bezhlavých rytířích a bílých paních tak trochu věřil. Jenže proč by se bezhlavý rytíř nebo bílá paní obtěžovali do horního díla? To Jáchymovi nedávalo smysl. Mohl by tu potkat leda permoníka, ale ti se zase, jak známo, vyskytují jenom v podzemních štolách a jen málokdy se ukazují na povrchu a pak, nejsou zlými bytostmi, naopak pomáhají prospektorům, proutkařům a havířům hledat stříbro, případně vodní prameny.

A tak Sůvička zcela bez obav kráčel, byť občas zaškobrtnul o kámen či zpola zpuchřelý trám, k důlní jámě svatého Linharta. Důl za ty roky, co byl opuštěn, obrostl lískovými keři a hložím, ale i ve tmě, na kterou si už jeho oči zvykly, spatřil stezku svědčící o tom, že sem zřejmě občas někdo zajde. „Měl jsem se sem podívat raději za dne, abych zjistil, zda je ta pěšina vyšlapaná nedávno, nebo tady zůstala z dřívějších dob,“ napadlo Jáchyma. Ale kdyby sem šel až ráno, pak by nezjistil, jak je to s těmi mátohami, o nichž u Zlatého slunce mluvili kupec Krigs a statkář Brada. Ten druhý vlastně ne, Brada se přece zmiňoval o skřetech či černých postavách. Nehledě na to, že ráno ho beztak čekala práce v koželužně a mistr Hanuš by byl asi pořádně nevrlý, kdyby snad chyběl.

Sůvička rozhrnul větve, jež v noční tmě, kterou neprozařovalo ani slabé světlo hvězd, protože nebe zatáhly mraky, připomínaly pařáty nějaké obludy a nepříjemně ho švihaly do obličeje. Jak se tak prodíral křovím, funěl, supěl a dupal jako stádo divokých prasat a musel být slyšet na míle daleko. Jistotně tím ty mátohy zaplaší, měl by se chovat tišeji, ale sotva na to pomyslel, trnitá větev ho zasáhla do čela, až hlasitě vyjekl bolestí. Zároveň se mu zazdálo, že slyší odkudsi nějaké hlasy. Že by to tak pracovala jeho představivost? Nebylo by divu, když pořád myslí na mátohy, skřety a permoníky. Třeba se tam s nimi opravdu setká.

Konečně rozhrnul poslední keř a stanul na okraji jámy. Překvapilo ho, že je tu dosud rumpál, a dokonce s navinutým lanem, navíc vypadalo docela zánovně, jako by se ho ty roky, co důl nebyl v provozu, ani nedotkly. Ale jinak tu zela hluboko do nitra země temná díra a nic nenasvědčovalo tomu, že by se tu vznášely nějaké mátohy, o nichž vypravoval kupec Krigs. Jáchym se však pevně rozhodl, že té záhadě přijde na kloub, a tak odhodlaně přistoupil k okraji jámy a zvědavě nahlédl dolů. V té chvíli mu cosi zapraskalo za zády. Jen mírně, nepříliš hlasitě, jako když se někdo snaží jít co nejtišeji a nedopatřením stoupne na suchou větvičku. Prásk! Sůvička se chtěl otočit, aby se přesvědčil, zda je to nějaký duch nebo živý tvor, ale v tu chvíli ho cosi uchopilo za krk a pevně sevřelo. Nevypadalo to, jako by ho někdo škrtil. Spíše jako by mu sevřel krk do svěráku. Marně se Jáchym bránil, marně bil kolem sebe rukama a lapal po dechu, škrcení nepovolovalo. „Panenko Maria, já snad umřu!“ byla jeho poslední myšlenka, než ho dočista obklopila tma a ztratil vědomí.

III

Sotva ráno po rozednění otevřeli jihlavští městští biřici Brtnickou bránu, vyjel tudy z města směrem na Znojmo vlašský kupec Antonio Crivelli z Verony. Byl tuze zámožný, a proto není divu, že nejel jen s jedním, ale hned se třemi povozy a doprovázela ho na koních šestice nájemných žoldáků, kteří vypadali náramně divoce. Na hlavách měli plechové klobouky, vousaté tváře jim zdobil nejeden šrám a u pasu se jim houpaly pádné meče z damascénské oceli. Výprava přejela po dřevěném mostku přes Koželužský potok, minula hostinec U Zlatého slunce a zamířila po starobylé Haberské stezce kolem Saského údolí.

„Pane Antonio, támhle u cesty něco nebo někdo leží,“ ozval se velitel kupcovy stráže a rukou v kožené rukavici ukázal směrem ke skupině borovic.

„Jen aby to nebyla nějaká léčka,“ opatrně odpověděl Crivelli. „Vyprávěl mi včera jihlavský purkmistr, že se v poslední době kolem Haberské stezky rozmohli lapkové.“

„Dojedu se tam podívat,“ trval na svém velitel stráže, trhl uzdou a obrátil koně k něčemu, co zdálky vypadalo jako velký pytel nebo ležící postava. Před pahorkem porostlým borovicemi zastavil, sklouzl ze sedla a rozhrnul přerostlou suchou trávu. Nyní bylo na první pohled patrné, že tu neleží pytel, nýbrž bezvládný člověk. Vypadalo to, jako by spal, nebo byl mrtvý. Měl dlouhé mastné vlasy barvy slámy, špinavou, nejspíše šedou halenu, hnědé nohavice a byl bos. Velitel se ležícího opatrně dotkl a pomalu ho obrátil tváří k sobě. Spatřil asi dvacetiletého bezvousého mládence s uhrovitým obličejem a zaschlým šrámem na čele. Oči měl sice pevně zavřené, ale zdálo se, že ještě dýchá.

„Vodu!“ vzkřikl velitel na své muže a hned se k němu poslušně rozjel jeden z žoldnéřů, před borovicemi seskočil z koně a podal mu zazátkovanou plechovou láhev. Velitel ji otevřel a bez rozpaků chrstl její obsah mládenci do obličeje. Sůvička pootevřel oči a nechápavě se zahleděl na dva vlašské žoldnéře, kteří se nad ním skláněli.

„Chvála Bohu, žije!“ zvolal velitel a nemálo tím Jáchyma, který v životě neslyšel italštinu, vyděsil. Po strašlivém nočním zážitku, kdy ho jakýsi zlý duch chtěl u jámy svatého Linharta uškrtit, následovalo šokující probuzení cizími ozbrojenci, kteří nemluvili ani německy, ani česky, ale jakousi zřejmě ďábelskou řečí. Jejich obličeje sice vypadaly strašlivě, ale v jejich očích byla starostlivost a snad také radost nad tím, že je naživu, což ho trochu uklidnilo.

„Dokážeš se postavit?“ zeptal se Jáchyma, tentokrát už německy, velitel kupcovy stráže. Sůvička se o to pokusil, sice se zapotácel, trochu se mu ještě motala hlava, nicméně dokázal stát na svých. Oba vojáci dovedli Sůvičku ke třem velkým povozům, každý z nich museli táhnout čtyři koně, kde si ho zvědavě přeměřil blahobytně vypadající tlouštík v modrém, stříbrem protkávaném kabátci a s širokým, rovněž modrým kloboukem na hlavě. Mládenci se málem rozklepala kolena při pohledu na nepochybně velmi důležitého muže, zřejmě mnohem důležitějšího, než byl třeba statkář Ješek Brada nebo koželužský mistr Hanuš či jihlavský rychtář Manfred z Berghofu.

„Co se ti stalo?“ zeptal se ho přísně veronský kupec Antonio Crivelli, neboť on byl tím důležitým, blahobytně vypadajícím mužem.

„Byl jsem se podívat k důlní jámě svatého Linharta,“ soukal ze sebe Sůvička.

„V noci? Proč?“ nechápavě se zeptal kupec. „To tě tam někdo přepadl, chlapče?“

„Zmocnil se mne zlý duch,“ vyhrkl Jáchym.

„Hlouposti,“ odbyl ho Crivelli a významně si zaťukal na čelo, protože usoudil, že má před sebou zřejmě nějakého blázna. Pak se otočil k veliteli stráže a dodal: „Buď je to cvok, nebo někde přebral.“

„Nezdá se,“ zamyšleně odpověděl žoldnéř. „Kdyby byl opilý, ještě by z něj páchla pálenka, ale já nic necítím. Má pohmožděný krk, asi ho vážně někdo škrtil.“

„Prostě se s nějakým podobným lotříkem porval,“ uzavřel dohadování Crivelli a lhostejně mávl rukou. „Odvezeš ho do hostince U Zlatého slunce a pak nás dohoníš.“

Velitel uchopil Jáchyma docela lehce, jako by to byl pytlík ořechů, a ne dvacetiletý chlap, posadil si ho před sebe na koně a vydal se s ním zpátky k Jihlavě. Před hostincem ho zase shodil, a to docela nešetrně, až Sůvička sklouzl na všechny čtyři, něco na něho italsky zavolal, znělo to jako „čau“, a odjel zpátky za kupeckou karavanou. Šenkýřka Běta právě vylévala na zápraží špinavou vodu ze škopku.

„Copak tady děláš, Sůvičko? Odkdy se kamarádíš s těmi vlašskými žoldnéři?“

„S nikým se nekamarádím,“ zaškaredil se mládenec na Bětu. Chtěl ještě něco dodat, ale šenkýřka ho předběhla:

„Raději upaluj do koželužny. Sháněl se po tobě mistr Hanuš. Křičel, že ti zmaluje hřbet.“

„A jéje,“ povzdechl si Jáchym. Nejraději by vyprávěl Bětě o svém nočním dobrodružství a o tom, jak ho zlý duch málem uškrtil, ale sotva uslyšel o mistru koželuhovi, raději pelášil z kopce dolů k mostku přes Koželužský potok. Doufal, že do koželužny proklouzne, aniž by si ho mistr všiml, jenže měl smůlu. Padl mu rovnou do rukou.

„Kdes byl, ty pacholku?“ zeptal se ho Hanuš na uvítanou, a aniž vyčkal na jeho odpověď, vyťal mu pořádný pohlavek. Sůvička jen zatřepal hlavou, a vzápětí schytal další ránu.

„Škrtil mne zlý duch,“ vyhrkl.

„Já ti dám zlého ducha! To si teprve užiješ! Hybaj do práce!“

Jáchym škytl, sklonil hlavu a šel.

IV

Nevěstka Magdalena z Větrné hory na Novém Městě pražském se podívala na svůj odraz ve vycíděné měděné pánvi a s hořkostí v duši usoudila, že stárne. Pod očima měla kruhy, na krku a kolem očí vrásky a její blonďaté vlasy postrádaly svůj někdejší lesk. Bezděky se dotkla svých prsů, které bývaly její chloubou, jenže teď povadle visely nad břichem jako zpola vysypané pytlíky mouky, hanba povídat. Ach, co s ní jen bude? V její profesi je ztráta půvabu stejným neštěstím, jako pro rytíře, když v boji přijde o pravou ruku. Bohatší zákazníci si najdou mladší a hezčí a na ni zbudou jen ti chudí, co si chtějí užít za pár grošíků. A právě o ty Magdalena vůbec nestála. Ach, je konec s kněžkou lásky. Co si jen počne? Jak si bude nyní vydělávat na chléb vezdejší? Bude se asi muset poptat v okolních hostincích a krčmách, zda někde nepotřebují šenkýřku nebo alespoň služku na mytí nádobí…

Náhle ji však něco napadlo, spěšně si načervenila tváře, sazemi výraznila oči, utáhla si šněrovačku, uvázala na hlavu bílou plachetku a opustila svoji komůrku. Blasius! Tohle jméno jí prolétlo hlavou. Její přítel františkán a kazatel Blasius jí jistě pomůže. Prostě si ji vezme na faru u svatého Štěpána za hospodyni. Když na něho přijdou choutky, beztak za ní hned peláší na Větrnou horu. Proč by spolu nemohli žít normálně? Vzít si jí jako kněz nemůže, vždyť složil slib cudnosti, ale proč by ji nemohl zaměstnat a dát střechu nad hlavou? Vždyť nic víc nepotřebuje než postel, a to se klidně uskromní i v té Blasiově, alespoň ho bude zahřívat, a pak ještě bude potřebovat místečko na truhlu, do níž si dává šaty a levné korále, stříbrný křížek po mamince a šminky.

Magdalena vyšla na ulici, která měla daleko k těm, jimiž se mohlo pyšnit bohaté Staré Město pražské. Byla tu jen ušlapaná, spíše zdupaná země, z níž tu a tam rašily trsy trávy, a prostředkem vedla strouha, do níž stékala močka za dvorů a kam hospodyňky každé ráno vyhazovaly obsahy nočních mís. Páchnoucí potok pak tekl na Dobytčí trh, kde se k němu přidávaly řídké výkaly zvířat, která sem přihnali sedláci z okolních vsí, a korytem kolem královského dvorce na Zderaze pokračoval až do Vltavy. Císař a král Karel blahé paměti zakládal Nové Město s představou, že Praha bude nyní připomínat Řím, zbudovaný kdysi na sedmi pahorcích. Tak jí to alespoň vykládal Blasius, který je studovaný a Řím dobře zná. Jenže Praha měla i s Novým Městem do podoby Věčného města s jeho výstavnými chrámy, kláštery, paláci, zahradami a rozlehlými rynky ještě pořádně daleko. Nové Město připomínalo spíše velkou vesnici nebo staveniště, kde to čpělo vším možným, a bída si podávala ruce s chudobou. Magdaleně na tom však záleželo pramálo. Na zápach Nového Města si zvykla a do Říma se nikdy nepodívá. Vždyť nebyla ani v královském městě Žatci nebo v královském městě Písku, a to jsou obě města v Čechách. Dejte pokoj, jak stárne, zjišťuje, že města pražská jí stačí až až. Jen co v nich žije všelijakých lotrů, zlosynů, darebáků, koněberků, pobertů, rošťáků, vyžírků, zlodějíčků malých i velkých, o nichž přece nejvíce ví Blasiův nejlepší přítel, pomocník královského sudího Jakub Protiva z Protivce. Však býval rychtářem na Novém Městě a vzácnou přízní samotného panovníka Jeho Milosti krále Václava se vyšvihl až do tak vysokého úřadu a nyní sedí přímo na Pražském hradě.

Magdalena se vyhnula staré žebračce, která k ní v prosebném gestu natahovala dlaně: „Panenko, smiluj se nad ubožačkou. Už tři dny jsem neměla v ústech.“

„Nelži, babo,“ odsekla jí nevěstka. „Však jsem tě včera viděla v Černém pivovaru, jak jsi do sebe lila pálenku.“

Koniec ukážky

Table of Contents

I

II

III

IV