Virginia C. Andrewsová

LÍSTKY VE VĚTRU

Originální název: Petals on the Wind

Vydáno v Pocket Books, a Division of Simon & Schuster, Inc., New York, 1980

Ukážka z elektronickej knihy

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 1980 by The Vanda General Partnership

Originally published by Pocket Books, a Division of Simon & Schuster, Inc.

© Obálka Emil Křižka, 2014

Translation © Jana Pacnerová 1993, 1998, 2014

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2014

ISBN 978-80-243-6496-4

ČÁST PRVNÍ

Vysoko nad zemí přelétá květ

Rozzáří slunce, zahřeje svět

Sladká vůně střídá chlad –

Barvu růže vidím plát!

Thomas Hood

Konečně volní!

Jak mladí jsme tehdy byli, když jsme uprchli! Jak krásně a svobodně jsme se měli cítit, když jsme se konečně dostali z toho pochmurného, opuštěného a tísnivého místa! Jak dojemnou radost jsme měli tehdy mít z cesty autobusem, který se zvolna kodrcal k jihu! Pokud jsme však vůbec nějakou radost pociťovali, nedávali jsme ji najevo. Mlčky jsme se dívali z oken a děsilo nás všechno, co jsme viděli.

Volnost! Existovalo kdy krásnější slovo? Kdysi dávno jsme jistě v něco takového věřili…

Hodiny plynuly spolu s najetými kilometry. Nervy jsme měli napjaté jako struny, protože autobus často zastavoval na svých pravidelných zastávkách, potom zastavil na dálničním odpočívadle na snídani, pak vyzvedl jednu obrovskou černou dámu, která stála samotinká na křižovatce prašné silnice s betonovou dálnicí – trvalo jí celou věčnost, než se vyhrabala do autobusu a pak naskládala dovnitř spoustu ranců. A než se uvelebila, přejeli jsme státní hranici mezi Virginií a Severní Karolinou.

Ach, ta úleva, že jsme opustili stát, kde nás věznili! Poprvé za celá ta léta jsem se začala uvolňovat – trochu.

My tři jsme byli v autobusu nejmladší. Chrisovi bylo sedmnáct. Povahu měl jako teplý, slunný den – tvářil se statečně, ať byla situace jakkoli bezútěšná – a byl opravdu hezký, dlouhé vlnité plavé vlasy mu sahaly až po ramena, tmavým obočím orámované modré oči soupeřily s barvou letní oblohy, rysy obličeje právě začaly nabývat mužnosti a dospělosti, která slibovala, že bude přesně takový, jako býval náš otec – typ muže, před kterým se každé ženě zatetelí srdce, když se na ni jen podívá – anebo i když se nepodívá. Tvářil se spokojeně, skoro šťastně. Nebýt Carrie, možná by i byl šťastný. Jenže při pohledu na její chorobně bledou tvářičku se pokaždé zachmuřil a oči mu potemněly starostí. Začal brnkat na kytaru, kterou měl zavěšenou na rameni. Chris hrál „Ó, Zuzano“ a tiše zpíval melancholickým hlasem, který mě vzal přímo za srdce. Podívali jsme se na sebe a pocítili smutek při vzpomínkách, které v nás nápěv vyvolal. Byli jsme jako jedna bytost, on a já. Nevydržela jsem se na něj dívat příliš dlouho, měla jsem strach, že se rozpláču.

Na klíně mi ležela, stočená jako koťátko, mladší sestra. I když jí bylo už osm let, vypadala tak na tři čtyři roky. Byla tak malá, tak žalostně malá a slabá! Ve velkých, zastřených modrých očích se jí skrývalo víc temných tajemství a utrpení, než by mělo dítě jejího věku poznat. Neočekávala od života nic: ani štěstí, ani lásku, nic – protože všechno, co bylo v jejím životě krásné, jí vzali. Byla zesláblá, apatická, jako by užuž měla sklouznout ze života na druhý břeh, do smrti. Bolelo mě vidět ji tak opuštěnou, tak strašně opuštěnou, když teď Cory odešel.

Mně bylo patnáct. (Připomínám, že byl listopad roku 1960.) Všechno jsem chtěla, všechno jsem potřebovala a strašně jsem se bála, že toho nikdy za celý život nenajdu dost, aby mi to vynahradilo, oč jsem už přišla. Seděla jsem napjatě, připravena začít řvát, kdyby se stala jediná špatná věc. Věděla jsem, že jako roznětka, připevněná k časované bombě, dřív nebo později vzplanu a zničím výbuchem všechny ty, kdo žili ve Foxworth Hallu!

Chris položil ruku na mou, jako by mi četl myšlenky a věděl, že už teď přemýšlím o tom, jak způsobit peklo na zemi těm, kdo nás chtěli zničit. Tiše řekl: „Netvař se takhle, Cathy. Bude to dobré. Zvládneme to.“

On byl totiž věčný bláhový optimista, který věřil, navzdory všem okolnostem, že vždycky všecko dobře dopadne! Bože, jak si mohl něco takového myslet, když Cory umřel? Co tady ještě může dobře dopadnout?

„Cathy,“ zašeptal, „musíme koukat co nejlíp využít toho, co nám zbylo, a to jsme my dva. Musíme se smířit s tím, co se stalo, a začít znovu. Musíme věřit sobě, svému nadání, a pak dokážeme, co chceme. Takhle to na světě funguje, Cathy, na mou duši: Musí to tak fungovat!“

Chtěl se stát ctihodným, seriózním doktorem, který tráví své dny v ordinacích, obklopen lidským utrpením. Já měla mnohem fantastičtější přání! Chtěla jsem, aby se mi splnily všechny hvězdné, romantické sny o lásce – na scéně, kde budu tou nejslavnější primabalerínou na světě – nic menšího neberu! Aby mamka viděla!

Čert tě vem, mami! Přála bych si, aby Foxworth Hall vyhořel do základů! A tobě bych přála, aby ses už ani jedinou noc klidně nevyspala v té nádherné labutí posteli! Už ani jednu, nikdy! A ať si tvůj mladý manžel najde milenku, mladší a krásnější než ty! A ať s ním máš takové peklo, jaké si zasloužíš!

Carrie se obrátila a šeptla: „Cathy, mně není dobře. V žaludku mám divně…“ Lekla jsem se. V obličejíčku byla nepřirozeně bledá. Vlasy, kdysi tak jasné a lesklé, jí visely zplihle, v matných pramenech.

„No tak, miláčku,“ konejšivě jsem ji políbila, „vydrž to. Brzo půjdeme k doktorovi. Nepotrvá to dlouho, budeme na Floridě a tam už nás nikdo nebude zamykat.“

Carrie mi klesla do náručí. Nešťastně jsem se dívala ven, kde se na větvích houpal španělský mech – znamení, že už jsme v Jižní Karolině. Musíme projet ještě Georgií. Potrvá dlouho, než dorazíme do Sarasoty. Carrie se divokým trhnutím napřímila a začala zvracet.

Předvídavě jsem si při poslední zastávce na odpočívadle nacpala plné kapsy papírových ubrousků, takže jsem mohla Carrii očistit. Předala jsem ji Chrisovi, abych si mohla kleknout na podlahu a uklidit zbytek. Chris se přesunul k oknu a snažil se je otevřít, abych mohla nasáklé papírové ubrousky vyhodit. Okno se ale odmítalo posunout, ať s ním zápolil, jak chtěl. Carrie se rozplakala.

„Strč ty ubrousky do škvíry mezi sedadlem a bokem autobusu,“ zašeptal Chris, ale bystrozraký řidič se určitě díval do zpětného zrcátka, protože zařval: „Vy, děcka tam vzadu – zbavte se toho smradlavýho neřádstva nějak jinak!“ Jak jinak? Jedině vyndat všechno z vnější kapsy pouzdra Chrisova polaroidu, které jsem používala namísto kabelky, a nacpat páchnoucí ubrousky tam.

„Promiňte,“ vzlykala Carrie, zoufale přitisknutá k Chrisovi. „Já nechtěla. Zavřou nás teď do vězení?“

„Ne, samozřejmě, že ne,“ řekl Chris otcovsky. „Ani ne za dvě hodiny budeme ve státě Florida. Jen se snaž vydržet to až tam. Když bychom vystoupili teď, přijdeme o peníze, co jsme zaplatili za lístky, a nemáme moc peněz.“

Carrie začala kňourat a třást se. Sáhla jsem jí na čelo, bylo lepkavě studené a vlhké. Ve tváři teď nebyla jen bledá, ale doslova bílá! Jako Cory, než zemřel.

Modlila jsem se, aby aspoň jednou pro nás Bůh měl trochu milosrdenství. Copak jsme už nevytrpěli dost? Musí to jít dál a dál? Sama jsem zápasila s nutkáním na zvracení a vtom se Carrie pozvracela znovu. Bylo to neuvěřitelné, že v ní ještě něco zbylo. Carrie teď ležela v Chrisově náručí – bezvládně, zdánlivě na pokraji bezvědomí. Pohled na ni byl srdcervoucí. „Asi je v šoku,“ zašeptal Chris, ve tváři skoro stejně bledý jako Carrie.

V tu chvíli si nějaký zlý, bezcitný pasažér začal vážně stěžovat – a nahlas, takže ti soucitní se zatvářili rozpačitě. Chris mi pohlédl do očí s němou otázkou – co teď?

Začínala jsem panikařit. Vtom k nám uličkou přistoupila ohromná černoška s konejšivým úsměvem na tváři. Měla s sebou papírové tašky, které mi nastavila, abych do nich vhodila páchnoucí ubrousky. Nic neříkala, jen gestikulovala. Poplácala mě po rameni, pošimrala Carrii pod bradičkou a pak mi podala hrst hadříků, které vyndala z jednoho ze svých ranců. „Děkuju vám,“ zašeptala jsem. Pak jsem se aspoň trochu snažila očistit sebe, Carrii i Chrise. Černoška ode mě zase hadry vzala, nacpala je do papírové tašky a napřímila se, jako by nás chránila. Vděčně jsem se na tu korpulentní ženu usmála. Její mohutné tělo v zářivě pestrém rouchu zaplnilo celou uličku. Mrkla a úsměv mi oplatila.

„Cathy,“ řekl Chris s výrazem ustaranějším než prve, „Carrie musí k doktorovi, a brzo!“

„Ale máme zaplacenou cestu do Sarasoty!“

„Já vím, ale tohle je naléhavé, nutné.“

Naše dobroditelka se povzbudivě usmála, pak se sklonila a pohlédla Carrii do obličeje. Položila na její studené, vlhké, lepkavé čelíčko velkou černou ruku, prsty jí přezkoumala tep. Udělala rukama několik gest, kterým jsem nerozuměla, ale Chris řekl: „Ona určitě nemůže mluvit, Cathy. Tohle je znaková řeč.“ Pokrčila jsem rameny na znamení, že jejím znakům nerozumíme. Zachmuřila se, pak vytáhla z kapsy šatů bloček pestrobarevných poznámkových lístků papíru a velmi rychle napsala vzkaz, který mi podala.

Jmenuji se Henrietta Beechová, napsala. Slyším, ale nemluvím. Holčička je moc a moc nemocná a potřebuje dobrého doktora. Přečetla jsem si to a vzhlédla k ní v naději, že nám možná poskytne ještě další informace. „Nevíte o nějakém dobrém doktorovi?“ zeptala jsem se. Horlivě přikývla a rychle načmárala další zelený vzkaz: Máte štěstí, že jsem s vámi v autobusu, vezmu vás ke svému doktůrkovi, to je ten nejlepší doktor.

„Páni,“ zamumlal Chris, když jsem mu vzkaz podala, „my jsme se museli narodit pod šťastnou hvězdou, že nás někdo nasměruje k takovému doktorovi.“

„Koukejte, pane řidič,“ zaječel ten nejprotivnější mužský v autobuse. „Odvezte to nemocné děcko do nemocnice! Krucinál, nezaplatil jsem přece takový peníze, abych cestoval ve smradlavým autobusu!“

Ostatní cestující se na něj dívali nesouhlasně. Ve zpětném zrcátku jsem uviděla, jak se řidičova tvář zarděla hněvem, nebo to snad bylo ponížení? V zrcátku jsme se setkali očima. Nepřesvědčivě na mě zavolal: „Je mi líto, ale mám ženu a pět děcek, a když nedodržím cestovní řád, tak moje žena a děcka nedostanou jíst, protože budu bez práce.“ Němě jsem zaprosila očima, takže si zamumlal pro sebe: „Zatracený neděle. Celý týden to jde dobře, a pak přijde neděle, zatracená neděle.“

V tu chvíli už toho měla zřejmě Henrietta Beechová dost.

Znovu zvedla tužku i notýsek a psala. Vzkaz mi ukázala.

Fajn, pane řidiči, co nesnášíte neděle. Jen si tu nemocnou holčičku ignorujte dál a její rodiče zažalujou ty hlavouny z autobusový společnosti o dva miliony!

Než stihl Chris tenhle lístek přejet pohledem, odkolébala se uličkou a vrazila vzkaz řidiči před obličej. Netrpělivě ji odstrčil, ale strčila mu ho před oči znovu. Tentokrát se pokusil jej přečíst a současně přitom jedním okem sledovat provoz.

„Proboha,“ vzdychl řidič, jehož obličej jsem jasně viděla v zrcátku. „Nejbližší nemocnice je třicet kilometrů od mé trasy.“

Chris i já jsme fascinovaně přihlíželi, jak mamutí černá dáma gestikuluje a signalizuje, což řidiče vylekalo stejně jako nás. Zase musela napsat vzkaz. Ať to tentokrát bylo cokoliv, autobus brzy odbočil ze široké dálnice na postranní silnici do města jménem Clairmont. Henrietta Beechová stála vedle řidiče a zřejmě ho instruovala, ale stihla se přitom občas ohlédnout na nás a zazářit přitom blyštivým úsměvem, který nás ubezpečoval, že všechno bude v pořádku.

Brzy jsme uháněli ztichlými, širokými ulicemi, nad nimiž se půvabně klenuly koruny stromů. Domy kolem mě byly velké, aristokratické, s verandami a vysokými kopulemi. Ačkoliv ve virginských horách už jednou nebo dvakrát sněžilo, sem ještě mrazivá ruka podzimu nedosáhla. Javory, buky, duby a magnolie ještě měly většinu svého letního listí a některé květiny dosud kvetly.

Řidič autobusu byl přesvědčen, že ho Henrietta Beechová nevede správně, a abych byla upřímná, myslela jsem si to i já. Skutečně, v takovýchhle obytných čtvrtích nebývají zdravotnická zařízení. Ale právě když jsem si začínala dělat starosti, autobus sebou trhl a znenadání zastavil před velkým bílým domem, usazeným na nízkém pozvolném pahorku, a obklopeným rozlehlým trávníkem a květinovými záhonky.

„Mládeži!“ zařval na nás dozadu řidič. „Seberte si svých pět švestek a lístky vraťte, dostanete zpátky peníze, anebo je použijte, než vám vyprší časový limit!“ Potom rychle vyskočil z autobusu a otevřel zamčený zavazadlový prostor dole, odkud vytahal asi čtyřicet kufrů, než přišel na dva naše. Přehodila jsem si přes rameno Coryho kytaru a bendžo. Chris velmi jemně a s nesmírnou něhou zvedl Carrii do náručí.

Henrietta Beechová nás jako kvočna popoháněla po dlouhém cihlovém chodníčku k přední verandě. Tam jsem zaváhala při pohledu na dvojité černé dveře. Napravo byla malá cedulka s nápisem POUZE PRO PACIENTY. Tohle byl očividně doktor, který ordinuje ve vlastním domě. Naše dva kufry zůstaly ve stínu u betonového chodníku. Přejela jsem pohledem verandu a našla muže, spícího v bílém proutěném křesle. Naše milosrdná Samaritánka k němu se širokým úsměvem přistoupila a jemně se dotkla jeho ramene. Když se nevzbudil, vyzvala nás gestem, abychom přistoupili blíž a mluvili sami za sebe. Potom ukázala k domu a naznačila, že musí jít dovnitř a připravit nám něco k jídlu.

Byla bych raději, kdyby zůstala a představila nás, a taky vysvětlila, jak jsme se ocitli na jeho verandě, nota bene v neděli. Kradli jsme se k němu tiše jako kočky, a i když jsem se třásla strachem, přece jsem cítila vůni růží ve vzduchu a připadalo mi, že už jsem tu někdy byla, že tohle místo znám. Ten čerstvý vzduch provoněný růžemi! „Je neděle, zatraceně, neděle,“ pošeptala jsem Chrisovi, „a ten doktor možná nebude rád, že nás vidí.“

„Jednou je to doktor,“ řekl Chris, „a je zvyklý, že ho obírají o volný čas… ale mohla bys ho vzbudit ty.“

Zvolna jsem k němu přistoupila. Byl to urostlý člověk, měl světle šedý oblek a v knoflíkové dírce na klopě saka bílý karafiát. Dlouhé nohy natažené a položené na balustrádě, ruce svěšené přes opěradla křesla. Vypadal tak spokojeně, že mi přišlo strašně líto ho budit a nutit do práce.

„Vy jste doktor Paul Sheffield?“ zeptal se Chris, který si na tabulce přečetl doktorovo jméno. Carrie mu ležela v náručí, hlavu zvrácenou nazad, oči zavřené. Dlouhé zlaté vlasy jí povívaly v jemném, teplém vánku. Doktor se váhavě probouzel. Chvíli se na nás díval, jako by nevěřil vlastním očím. Věděla jsem, že v mnohovrstevnatém oblečení vypadáme divně. Zatřepal hlavou, jako by se snažil zaostřit pohled – měl krásné oříškové oči, zkrášlené skvrnkami modré, zelené a zlaté barvy na světlehnědém podkladu. Ty pozoruhodné oči se do mě vpíjely, až mě spolkly. Vypadal omámeně, přiopile a velmi ospale, takže nestihl včas nasadit profesionální masku, která by mu zabránila sjet mi pohledem z obličeje k ňadrům a pak k nohám, než se zase pomalu vrátil nahoru. A opět ho zhypnotizovala moje tvář, mé vlasy. Byly neupravené, až moc dlouhé, to jsem věděla. Nahoře stále ještě nedorostly, na koncích byly příliš světlé a křehké.

„Vy jste doktor, viďte?“ otázal se Chris.

„Ano, samozřejmě. Jsem doktor Sheffield,“ řekl konečně a obrátil svou pozornost k Chrisovi a Carrii. Překvapivě půvabně a rychle zvedl nohy ze zábradlí, vstal a vztyčil se nad námi, projel si dlouhými prsty kštici tmavých vlasů, pak přistoupil blíž a zadíval se do Carriiny bílé tvářičky. Rozevřel jí palcem a ukazováčkem zavřená víčka a na okamžik se zadíval na to, co v tom modrém oku objevil. „Jak dlouho je to dítě v bezvědomí?“

„Několik minut,“ řekl Chris. Sám byl skoro doktor, vždyť toho tolik nastudoval za tu dobu, co jsme byli zamčeni tam nahoře. „Carrie v autobusu třikrát zvracela, pak se začala třást, pokožku měla vlhkou, studenou a lepkavou. V autobusu byla jedna dáma, nějaká Henrietta Beechová, a ta nás přivedla sem k vám.“

Doktor přikývl a pak nám vysvětlil, že paní Beechová je jeho hospodyně a kuchařka. Zavedl nás ke dveřím, určeným pouze pro pacienty, a do té části domu, kde měl dvě malé vyšetřovny a ordinaci. Celou tu dobu se omlouval, že nemá k dispozici svou obvyklou ošetřovatelku. „Svlékněte Carrii do půl těla,“ nařídil mi. Než jsem to udělala, doběhl Chris zpátky k chodníku pro naše kufry.

S nevysvětlitelnou úzkostí jsme s Chrisem stáli u zdi a pozorovali, jak doktor kontroluje Carrii krevní tlak, pulz, teplotu, jak poslouchá její srdce zepředu i ze zadu. Mezitím už přišla k sobě, takže ji mohl požádat, aby zakašlala.

Proč nás musí potkat kdejaká špatnost? Proč je osud tak vytrvale proti nám? Jsme opravdu tak špatní, jak říkala babička? Musí Carrie taky umřít?

„Carrie,“ řekl doktor Sheffield přívětivě, když jsem ji zase oblékla, „necháme tě chvíli v tomhle pokoji, aby sis mohla odpočinout.“ Přikryl ji tenkou pokrývkou. „Ale neboj se. Budeme hned přes chodbu v mé kanceláři. Vím, že ten stůl není moc měkký, ale zkus na chvilku usnout, než si promluvím s tvým bratrem a sestrou.“

Upírala na něj otupělé oči, bylo jí úplně jedno, jestli je ten stůl tvrdý nebo měkký.

O pár minut později už seděl doktor Sheffield za svým velkým psacím stolem, lokty opřené na psací podložce. Začal mluvit vážně a trochu ustaraně. „Netvařte se tak rozpačitě a nejistě. Nebojte se, že mě připravujete o nedělní zábavu a hry, těm se moc nevěnuju. Jsem vdovec a moje neděle se ničím neliší od ostatních dnů…“

Aha, ano, proto asi vypadá unaveně, stále pracuje. Neklidně jsem se uvelebila na měkké hnědé kožené pohovce těsně vedle Chrise. Nám dvěma slunce svítilo oknem přímo do obličeje, doktor byl ve stínu. Šaty jsem měla na omak vlhké, nepříjemné. Náhle jsem si uvědomila, proč. Rychle jsem vstala, rozepnula si zip a sundala pošpiněnou vrchní sukni. Doktor ustrnul překvapením. Protože odešel z místnosti, když jsem svlékala Carrii, nevěděl, že máme na sobě dvoje šaty. Když jsem opět usedla vedle Chrise, měla jsem už jen jedny, modré, princesového střihu, slušivé a hlavně čisté.

„Nosíte vždycky v neděli víc než jedno oblečení?“ zeptal se.

„Jen v ty neděle, kdy jsme na útěku,“ řekla jsem. „A máme jen dva kufry a potřebovali jsme místo na cenné věci, které můžeme později dát do bazaru, když bude potřeba.“ Chris do mě ostře dloubl, němý signál, že prozrazuji příliš mnoho. Já ale doktory znala, hlavně od něj. Tomu doktorovi za psacím stolem se dalo věřit – měl to v očích. Tomu se dá říci cokoliv, všechno.

„Tááák,“ protáhl, „vy tři jste na útěku. A před čím utíkáte? Před rodiči, kteří vám zakazují nějaké radovánky?“

Kdyby tak věděl! „To je dlouhá historie, pane doktore,“ řekl Chris, „a zrovna teď nechceme nic jiného, než vědět, co je s Carrií.“

„Ano,“ souhlasil, „máte pravdu. Takže mluvme o Carrii.“

Zcela profesionálně pokračoval: „Nevím, kdo jste, odkud jste, ani proč máte pocit, že musíte utéci. Ale ta holčička je velmi těžce nemocná. Kdyby nebyla neděle, přijal bych ji dnes do nemocnice na další testy, které tady udělat nemohu. Doporučuji, abyste okamžitě zavolali svým rodičům.“

Už jen při těch slovech mě posedla panika!

„My jsme sirotci,“ řekl Chris, „ale nebojte se, že nedostanete zaplaceno. Na zaplacení máme.“

„To je dobře, že máte peníze,“ řekl doktor, „budete je potřebovat.“ Oba si nás změřil dlouhým, zkoumavým, odhadujícím pohledem. „Dva týdny v nemocnici by měly stačit, abychom zjistili ten faktor v nemoci vaší sestry, který nedokážu zcela rozpoznat.“ Zalapali jsme po vzduchu, šokováni, že je Carrie tolik nemocná. Pak nám sdělil přibližnou částku, na kterou nás to přijde. To nás šokovalo podruhé. Bože! Naše nakradené peníze by nestačily ani na jeden týden, natož na dva.

Uviděla jsem v Chrisových modrých očích naléhavý výraz.

Co teď uděláme? Tolik zaplatit nemůžeme.

Doktor snadno pochopil naši situaci. „Ještě pořád jste sirotci?“ zeptal se tiše.

„Ano, ještě pořád jsme sirotci,“ prohlásil Chris vzpurně a pak se na mě tvrdě podíval, aby mi dal na srozuměnou, že mám být potichu. „Jak jste jednou sirotek, tak se toho nezbavíte. Teď nám řekněte, jaké máte podezření, co je s naší sestrou, a co můžete udělat, aby jí bylo zase dobře.“

„Nevyskakuj, mladíku. Nejdřív mi musíte vy odpovědět na pár otázek.“ Mluvil tiše, ale dost pevně, abychom pochopili, že tady velí on. „Zaprvé, jak se jmenujete příjmením?“

„Já se jmenuji Christopher Dollanganger a tohle je moje sestra, Catherine Leigh Dollangangerová, a Carrii je osm let, věřte si tomu nebo ne!“

„Proč bych tomu neměl věřit?“ zeptal se doktor mírně, přestože jen před několika minutami, když Carii vyšetřoval, dal najevo, jak jím otřáslo, když uslyšel, kolik je jí let.

„Uznáváme, že Carrie je na svůj věk hodně malá,“ řekl Chris útočně.

„Malá opravdu je.“ Mžikl očima ke mně, pak letmo pohlédl na mého bratra. Potom se přívětivě a důvěryhodně opřel o zkřížené paže a pokračoval. „Tak koukejte. Přestaneme jeden druhého podezírat. Jsem lékař a cokoliv mi svěříte, zůstane tajemstvím. – Jestli opravdu chcete své sestře pomoci, nemůžete tady sedět a vymýšlet si lži. Musíte mi říci pravdu. Pokud to neuděláte, jen zbůhdarma plýtváte mým časem a ohrožujete Carriin život.“

Seděli jsme oba mlčky těsně vedle sebe a drželi se za ruce. Cítila jsem, jak se Chris otřásl, i mně přeběhl mráz po zádech. Tak jsme se báli, tak zatraceně báli říci celou pravdu – vždyť kdo by nám uvěřil? Důvěřovali jsme těm, kdo měli být těmi nejušlechtilejšími – jak bychom mohli důvěřovat znova? A přece, ten muž za psacím stolem… vypadal tak povědomě, jako bych ho už někdy viděla. „No dobrá,“ řekl, „jestli je to pro vás tak těžké, položím vám ještě pár otázek. Povězte mi, co jste vy tři jedli naposledy.“

Chris vzdychl úlevou. „Naposled jsme snídali, hodně časně dneska ráno. Všichni jsme měli totéž, párek v rohlíku, hranolky s kečupem a čokoládový mléčný koktejl. Carrie jedla jen málo. Ona je, mírně řečeno, vybíravá. Řekl bych, že vlastně nikdy neměla zdravý apetit.“

Doktor si to zachmuřeně poznamenal. „A všichni tři jste jedli k snídani přesně totéž? A špatně bylo jenom Carrii?“

„Přesně tak. Jenom Carrii.“

„Zvrací Carrie často?“

„Občas, ne často.“

„Jak občas?“

„No…“ řekl Chris zvolna, „Carrie zvracela dvakrát za minulý týden a za poslední měsíc asi pětkrát. Dělá mi to velké starosti. Její záchvaty jsou čím dál tím zuřivější a častější.“

Ach, jak vyhýbavě mluvil Chris o Carrii – to mě rozzuřilo!

On chce krýt naši matku i teď, po tom všem, čeho se dopustila! Snad to bylo cosi v mém výrazu, co Chrise zradilo a doktora přinutilo naklonit se mým směrem, jako by věděl, že ode mě se dozví příběh úplnější. „Podívejte, přišli jste ke mně pro pomoc a já jsem ochoten udělat, co je v mých silách. Vy mi ale nedáváte férovou možnost, pokud přede mnou tajíte nějaké skutečnosti. Jestli Carrii bolí něco uvnitř, nemůžu se podívat, co to je – musí mi to povědět ona, nebo mi to musíte říci vy. Potřebuju informace, abych měl s čím pracovat – všechny informace. Už vím, že je Carrie podvyživená, že trpí nedostatkem pohybu a je na svůj věk nedostatečně vyvinutá. Vidím, že máte všichni tři rozšířené zorničky, jste bledí, hubení a vypadáte zesláble. Nedokážu ani pochopit, proč váháte s penězi, když nosíte hodinky, které vypadají hodně draze, a šaty vám vybíral někdo, kdo měl vkus a dost peněz – i když si neumím domyslet, proč vám tak špatně padnou. Sedíte tu se zlatými a diamantovými hodinkami, v drahých šatech a šupáckých teniskách, a vyprávíte mi polopravdy. Takže já vám teď řeknu pár celých pravd!“ Mluvil teď hlasitěji, naléhavěji. „Mám podezření, že vaše sestřička je nebezpečně anemická. A protože je anemická, je náchylná k desetitisícům různých infekcí. Krevní tlak má nebezpečně nízký. A je tu jistý, těžko postižitelný faktor, který nedokážu identifikovat. Takže zítra přijmu Carrii do nemocnice, ať už svým rodičům zavoláte nebo ne, a ty hodinky můžete dát do bazaru, abyste zaplatili za její život. No… kdybychom ji přijali do nemocnice dnes večer, mohly by se začít testy dělat už zítra brzo ráno.“

„Udělejte, co považujete za nutné,“ řekl Chris otupěle.

„Moment!“ vykřikla jsem, vyskočila a hbitě přistoupila k doktorovu psacímu stolu. „Můj bratr vám neřekl všechno!“ Tvrdě jsem se ohlédla přes rameno na Chrise a střetla se s jeho rozzuřeným pohledem, který mi zakazoval odhalit celou pravdu. Trpce jsem si pomyslela – neboj se, budu tvou milovanou maminku chránit, jak jen to půjde!

Chris asi pochopil, protože mu do očí vhrkly slzy. Ach, jak mu ta ženská ublížila, všem nám ublížila, a on ještě pořád kvůli ní dokáže plakat! Jeho slzy vehnaly slzy i do mého srdce, ne slzy nad ní, ale nad ním, který ji tolik miloval, a nade mnou, která jsem tolik milovala jeho, a nad tím, co jsme sdíleli a vytrpěli…

Přikývl, jako by říkal – fajn, tak do toho, a já pak začala vyprávět to, co muselo doktorovi připadat jako neuvěřitelná smyšlenka. Nejdřív se mi zdálo, že mě považuje za lhářku, nebo aspoň si myslí, že pěkně přeháním. Pročpak, když mohl každodenně číst v novinách strašidelné příběhy o tom, co svým dětem udělali milující, přepečliví rodiče?

„…A tak potom, co se táta zabil při té autonehodě, nám mamka přišla povědět, že jsme strašně zadlužení a ona neví, jak by nás pět uživila. Začala psát dopisy svým rodičům ve Virginii. Nejdřív neodpovídali, ale jednoho dne pak přišel dopis. Řekla nám, že její rodiče bydlí v krásném, velikém domě a jsou pohádkově bohatí, ale protože si vzala svého nevlastního strýce, vydědili ji. Teď jsme měli přijít o všechno. Museli jsme nechat i kola v garáži a nenechala nás ani rozloučit se s kamarády. Hned ten večer jsme nasedli do vlaku směrem na Blue Ridge Mountains. – Byli jsme hrozně šťastní, že jedeme do krásného, bohatého domu, ale už ne tak šťastní ze setkání s dědečkem, který nám podle vyprávění připadal krutý. Maminka nám řekla, že se musíme schovat, dokud ona nedokáže získat zpět jeho náklonnost. Mamka říkala, že jen jednu noc, možná jen dvě nebo tři – pak můžeme sejít dolů a seznámit se s jejím otcem. Umíral, měl prý vážně nemocné srdce, a nikdy nevyšel do schodů, takže jsme tam nahoře byli celkem v bezpečí, jen jsme nesměli dělat rámus. Babička nám dovolila hrát si na půdě. Byla to obrovská půda – a špinavá, plná pavouků, myší a hmyzu. A tam jsme si hráli a snažili se s tím smířit… Dost brzo jsme ale zjistili, že náš dědeček mamince nikdy nezapomene sňatek s jeho nevlastním bratrem a my zůstaneme ,ďábelskými zmetky‘. Budeme muset žít tam nahoře, dokud neumře!“

Nedbala jsem bolestně nevěřícného výrazu v doktorových očích a pokračovala jsem. „A jako by to nestačilo, být zamčení v jedné místnosti a hrát si jen na půdě, brzo jsme zjistili, že nás nenávidí i babička! Dala nám dlouhý seznam toho, co smíme a co nesmíme. Nikdy jsme se nesměli dívat z oken v průčelí, ani rozhrnout těžké závěsy, aby dovnitř mohlo světlo. – Nejdřív byla jídla, co nám babička nosila každé ráno v piknikovém koši, docela dobrá, ale postupně se zhoršila a dostávali jsme jen sendviče, bramborový salát a smažená kuřata. Nikdy žádné moučníky, protože po nich by se nám kazily zuby. A my nemohli jít k zubaři. Samozřejmě, když jsme měli narozeniny, mamka nám propašovala nahoru zmrzlinu, dort a spoustu dárků. Ach, věřte, že ta nám nakoupila kdeco, jen aby zamaskovala, co s námi dělala – jako by knihy, hry a hračky mohly někdy nahradit to, oč jsme přicházeli – zdraví, víru v sebe. A co bylo ze všeho nejhorší, začali jsme ztrácet víru v ni! – Uplynul rok a to léto nás mamka vůbec ani nenavštívila! V říjnu se pak zase ukázala a řekla nám, že se podruhé vdala a strávila léto na cestách po Evropě, na líbánkách! Já bych ji byla zabila! Mohla nám to aspoň povědět, ale ona odjela a neřekla ani slovo na vysvětlenou! Přivezla nám drahé dárky, šatstvo, co nám nepadlo, a myslela si, že tím zahladí všechno, ale nezahladila vůbec nic! Konečně se mi povedlo přesvědčit Chrise, že bychom měli vymyslet nějaký způsob, jak z toho domu uprchnout a na to nesmírné dědictví zapomenout. Nechtělo se mu, protože si myslel, že dědeček každým dnem třeba umře a on chce jít na vysokou, na medicínu a stát se doktorem – jako vy.“

„Doktorem jako já… “ řekl doktor Sheffield s podivným povzdechem. Oči mu zněžněly soucitem a také něčím temnějším. „Je to divná historie, Cathy, těžko jí uvěřit.“

„Počkejte!“ vykřikla jsem. „To ještě není všechno. Neřekla jsem vám to nejhorší! Dědeček zemřel a odkázal naší matce své nesmírné bohatství – jenže k poslední vůli přidal dodatek, že nikdy nesmí mít děti. Kdyby se někdy prokázalo, že porodila děti svému prvnímu manželovi, přijde o všechno, co zdědila, i o všechno, co si za ty peníze koupila!“

Odmlčela jsem se. Pohlédla jsem na Chrise, který seděl bledý a jako bez života. Upíral na mě ublížené, prosebné oči. Nemusel se však bát – nebudu mluvit o Corym. Obrátila jsem se zpět k doktorovi. „A teď ten záhadný, nejasný faktor, který neumíte definovat – to, co není s Carrií v pořádku, co ji nutí zvracet a nás někdy taky. Je to vlastně velmi prosté. Víte, když naše matka pochopila, že se k nám nemůže nikdy přiznat a současně si nechat to jmění, rozhodla se, že se nás zbaví. Babička začala přidávat do koše s jídlem pocukrované koblihy. Jedli jsme je dost dychtivě, protože jsme nevěděli, že jsou obalené v arzeniku.“

A bylo to venku.

Otrávené koblihy, které měly osladit naše vězeňské dny, když jsme se vykrádali ze svého pokoje pomocí dřevěného paklíče, který zhotovil Chris. Devět měsíců jsme den za dnem umírali, zatímco jsme se plížili do mamčiny velkolepé ložnice a brali všechny dolarovky a pětidolarovky, které jsme tam našli. Skoro rok jsme křižovali po těch dlouhých zšeřelých chodbách, vkrádali se do jejího pokoje a brali tam peněz, co se dalo.

„V tom jednom pokoji, pane doktore, jsme žili tři roky, čtyři měsíce a šestnáct dní.“

Když jsem ukončila své dlouhé vyprávění, seděl doktor zcela tiše a díval se na mě se směsí soucitu, šoku a starostlivosti. „Tak vidíte, pane doktore,“ řekla jsem na závěr, „nemůžete nás donutit jít na policii a vyprávět tam svůj příběh! Možná by uvrhli babičku a matku do vězení, ale my bychom trpěli taky! Nejen publicitou, ale také tím, že by nás odloučili. Dali by nás do pěstounské péče nebo by nám soud stanovil poručníka… a my jsme si odpřisáhli, že zůstaneme navždy spolu!“

Chris se díval do země. Promluvil, aniž by vzhlédl: „Postarejte se prosím o naši sestru. Udělejte, co je potřeba, aby jí bylo zase dobře, a my dva s Cathy už najdeme nějaký způsob, jak splatit své závazky.“

„Zadrž, Chrisi,“ řekl doktor po svém, pomalu a trpělivě.

„Ty a Cathy jste taky jedli arzenik a budete muset projít stejnými testy, jaké jsem nařídil Carrii. Podívej se, jak vypadáte. Jste hubení, bledí, slabí. Potřebujete dobré jídlo, odpočinek a spoustu čerstvého vzduchu a slunce. Možná existuje způsob, jak bych vám mohl pomoci.“

„My jsme pro vás cizí lidi, pane,“ řekl Chris uctivě, „a neočekáváme ani nepotřebujeme ničí dobročinnost ani lítost. Cathy a já nejsme tak slabí ani nemocní. Carrie je na tom mnohem, mnohem hůř.“

Rozzuřeně jsem se otočila a zaškaredila na Chrise. Byli bychom blázni, kdybychom odmítli pomoc tohohle hodného člověka, jen abychom nemuseli trochu slevit ze své pýchy, která už stejně tolikrát vzala zasvé. Co je to za rozdíl, zapřít se ještě jednou?

„…Ano,“ pokračoval doktor, jako by už měl Chrisův i můj souhlas se svou velkorysou nabídkou, „náklady pro ambulantní pacienty nejsou tak vysoké, jako při hospitalizaci – nemusíte platit pokoj a stravu. Teď poslouchejte, tohle je jen návrh, který můžete klidně odmítnout a odcestovat, kam se vám zamane – mimochodem, kam máte namířeno?“

„Do Sarasoty, na Floridu,“ řekl Chris slabě. „Cathy a já jsme se houpávali na provazech, které jsme přivázali k trámům na půdě, tak ji napadlo, že bychom s trochou praxe mohli dělat vzdušnou akrobacii.“ Znělo to pitomě, když jsem to teď od něj slyšela. Čekala jsem, že se doktor rozesměje, ale nezasmál se. Zatvářil se jen ještě smutněji.

„Upřímně řečeno, Chrisi, hrozně nerad bych viděl, že s Cathy takhle riskujete život. A jako doktor mám pocit, že vám v tomhle stavu nemohu dovolit odjet. Veškerá má profesní i lidská etika se vzpírá tomu, abych vás nechal jet dál bez lékařské péče. Zdravý rozum mi říká, že si mám udržet odstup a vykašlat se na to, co se stane třem dětem, odkázaným samy na sebe. Protože co já vím – ta děsná historie může být jen hromada lží, vymyšlených, aby získaly mé sympatie.“ Laskavě se usmál, aby otupil hrot svých slov. „A přece mi intuice říká, že mám vašemu příběhu věřit. Vaše drahé šaty, vaše hodinky a ty tenisky, co máte na nohou, vaše bledá pleť a zamžený výraz v očích, to všechno svědčí o jeho pravdivosti.“

Hlas měl měkký, hypnotizující, melodický, jen maličko podbarvený jižanským přízvukem. „Pojďte,“ řekl a okouzlil mě, „zapomeňme na pýchu a dobročinnost. Zabydlete se v mém domě, je tu dvanáct opuštěných pokojů. Henriettu Beechovou musel do toho autobusu posadit sám Bůh, aby vás ke mně zavedl. Henny je úžasný pracant a udržuje dům bez poskvrnky, ale pořád si stěžuje, že dvanáct pokojů a čtyři koupelny je na jednu ženskou moc. Navíc mám čtyři akry zahrady. Najímám dva zahradníky, ale prostě nemůžu věnovat zahradě tolik času, kolik je potřeba.“ V té chvíli upřel své zářivé oči na Chrise. „Můžeš si přivydělat na živobytí stříháním trávníků, přistřihováním keřů a přípravou zahrady na zimu. Cathy může pomáhat v domě.“ Střelil po mně tázavým, žertovným pohledem, v očích mu zajiskřilo. „Umíš vařit?“

Vařit? Dělá si legraci? Byli jsme víc než tři roky zamčeni nahoře a nikdy jsme neměli ani toustovač, abychom si mohli ráno opéci chleba, udělat topinky – ani máslo, ba ani margarín!

„Ne!“ odsekla jsem. „Já vařit neumím. Jsem tanečnice. Až budu slavná balerína, najmu si na vaření nějakou paní, tak jako vy. Nechci být přivázaná u plotny v kuchyni nějakého mužského, mýt mu nádobí, vařit jídlo a rodit děti! To není nic pro mě.“

„Chápu,“ řekl s nevyzpytatelným výrazem.

„Nechci, aby to znělo nevděčně,“ vysvětlovala jsem. „Budu se snažit paní Beechové pomoci. Dokonce i vařit se naučím, kvůli ní – a kvůli vám.“

„Dobře,“ řekl. Oči se mu smály, plné jiskřivých světýlek.

Sepjal prsty pod bradou a usmál se. „Ty budeš primabalerína, Chris bude slavným lékařem a toho všeho dosáhnete na Floridě u cirkusu? Samozřejmě, já jsem ze staré konzervativní generace a nedokážu změřit vaše odhodlání… Ale vám to skutečně dává nějaký smysl?“

Když jsme teď už nebyli ani v zamčeném pokoji, ani na půdě, ale podívali jsme se na to v plném světle reality – ne, smysl mi to nedávalo. Znělo to jako pošetilá, dětinská a utopistická slátanina.

„Uvědomujete si, proti čemu byste stáli jako profesionální vzdušní akrobati?“ zeptal se doktor. „Museli byste konkurovat lidem, kteří trénují od raného dětství, potomkům dlouhé řady cirkusových generací. To by nebylo nic snadného. I když připouštím, že v těch modrých očích máte něco, z čeho soudím, že vy dva jste velmi odhodlaní a nepochybně dosáhnete svého, když něco opravdu hodně chcete. Ale co škola? Co Carrie? Co bude dělat, až se vy dva budete houpat na trapézu? Teď se nezatěžujte odpovědí,“ řekl rychle, když jsem pootevřela rty. „Určitě přijdete s něčím, čím byste mě přesvědčovali, ale musím vás zarazit. Nejdřív se musíte postarat o svoje a Carriino zdraví. Vy dva se můžete každým dnem sesypat stejně rychle jako Carrie – a bude vám přesně tak zle. Vždyť jste všichni tři ve stejně bídných podmínkách, ne?

Koniec ukážky

Table of Contents

ČÁST PRVNÍ

Konečně volní!

ČÁST DRUHÁ

ČÁST TŘETÍ

ČÁST ČTVRTÁ

ČÁST PÁTÁ