Benjamin Black

ODPLATA

Originální název Vengeance, vydáno u Mantle, London 2012

Překlad Martina Knápková

Ukážka z elektronickej knihy

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Benjamin Black 2012

foto © D. Banville

Translation © Martina Knápková, 2014

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

ISBN 978-80-243-6504-6

I

1

Davy Clancy nebyl vůbec dobrý námořník, ba co víc, dokonce se moře tajně bál. Přesto však toho krásného letního rána stál na břehu a co nevidět se měl vydat na moře v lodi, která na něj působila jako nějaká obrovská a složitá hračka. Všichni kolem něj si libovali, že je to den jako stvořený pro to vydat se na vodu. Neříkali, že je jako stvořený pro to být na lodi nebo se vydat na projížďku. Kdepak: jako stvořený pro to vydat se na vodu, jako by to snad bylo jejich životní motto. Všichni byli rozjaření a čilí a na tvářích jim hrály domýšlivé, samolibé úsměvy, z nichž se mu otevírala kudla v kapse. Na rozdíl od něj věděli, co dělají – ti větrem ošlehaní chlapíci v jachtařských čepicích, khaki šortkách a beztvarých svetrech, kteří si hráli na to, kdovíjací nejsou ostřílení mořští vlci; a ty jejich uječené a upjaté manželky – vlčí čubky, pomyslel si se záchvěvem mrazivého pobavení. Dobře věděl, že sem nepatří, mezi tyhle jachtaře s tou jejich lenivou přemoudřelostí, a bylo mu jasné, že oni si to uvědomují taky, následkem čehož se k němu chovali ještě o to srdečněji, ačkoli se v jejich očích zračil onen výmluvný výraz, onen záblesk pobaveného opovržení.

Byl červen, a přestože první týden prázdnin každý den pršelo, to ráno svítilo slunce, bylo teplo a větřík ani nezadul. Právě vrcholil příliv a voda v zátoce působila líně a odule, na olejnaté hladině se skvěly safírové, růžové a petrolejové pruhy. Snažil se nemyslet na to, co se skrývá pod povrchem, na tu tmu, čenichající ryby s velkýma očima a tvory s klepety, kteří cupitali po dně a zápasili ve zpomaleném pohybu, aby se nakonec navzájem pozřeli. Victor Delahaye toho rána zastavil svůj džíp před jejich domem a celou hrbatou patnáctikilometrovou cestu přes hory sem do Slievemoreské zátoky mlčeli. Jet se projet plachetnicí byla ta poslední věc, na kterou měl Davy náladu, odmítnout však nemohl. „Budeš mi dělat posádku,“ oznámil mu Delahaye předchozího večera v baru u Sweeneyho a všichni se tomu z nějakého důvodu smáli – tedy všichni až na Delahaye a Delahayovu ženu. Ta se na Davyho zadívala s přimhouřenýma očima a tím svým typickým úsměvem, ale nic na to neřekla. A tak se ocitl tady a brzy se proti své vůli vydá na to děsivě klidné a zdánlivě nevinné moře.

Clancyovi a Delahayovi se spolu přátelili už odjakživa. Samuel Delahaye a Philip Clancy se na začátku století stali obchodními partnery – dováželi z Walesu na lodích uhlí. Samuel Delahaye později vytušil skrytý potenciál automobilů a spolu se svým obchodním partnerem si otevřel jednu z prvních velkých autoopraven v zemi – pracovali pro něj mechanici z Anglie, Francie i Itálie. Jejich podniku se dařilo. Ačkoliv měli jeho zakládající členové papírově stejné pravomoce, všem bylo od začátku jasné, že Samuel Delahaye je šéf a Phil Clancy pouhý vedoucí, který pracuje pod ním. Phil – neboli chudák Phil, jak o něm lidé často mluvili – neměl nikterak průbojnou povahu a mlčky přijal podřízenou roli. Teď se o firmu staral Samuelův syn, Victor, a syn Phila Clancyho, Jack, měl být teoreticky jeho partnerem, avšak prakticky vše fungovalo stejně jako za starých časů – Delahaye velel a Clancy mu sekundoval. Na rozdíl od svého otce Jack Clancy tuto podřízenou pozici z duše nenáviděl, přestože si po většinu času dával pozor, aby na sobě svoji nespokojenost nedal znát.

Jenže žádný Clancy nemohl žádnému Delahayovi říct ne, to bylo nepsané pravidlo, a proto se taky Davy Clancy jen usmál a pokrčil rameny, když se k němu Victor Delahaye, se zákeřným výrazem v očích a napůl opilý, předchozího večera u Sweeneyho naklonil přes stůl a pozval ho na projížďku ve své jachtě, jež nesla jméno Quicksilver. Davy o lodích nevěděl zhola nic, ale všichni u stolu se rozesmáli a kdosi ho poplácal po ramenou, takže co jiného mohl dělat než říct: ano, jistě, děkuju a strčit nos do sklenky. „Výborně,“ utrousil Delahaye spokojeně a vykouzlil křečovitý úsměv s odhalenými zuby. „Vyzvednu tě v devět.“ Poté se odšoural zpátky k baru. A právě v té chvíli na Davyho pohlédla Delahayova manželka a na tváři se jí objevil ten její tenký, posměvačný úsměv.

Jejich rodiny každé léto trávily dovolenou společně, byla to tradice, jež vznikla za Philovy a Samuelovy éry. Davy nechápal, proč ji jeho rodiče pořád ještě udržují. Starý Phil byl senilní a žil v domově důchodců a Samuel Delahaye byl upoután na kolečkové křeslo, a třebaže Davyho otec s Victorem Delahayem předstírali, kdovíjací nejsou přátelé, bylo veřejným tajemstvím, že jejich vztahy jsou značně napjaté, a Mona Delahayová, Victorova mladá manželka, v pořadí druhá, neboť jeho první žena zemřela, neměla pro Davyho utiskovanou matku dobrého slova. A přesto se rok co rok celá jejich parta na červen přesouvala na Ashgrove, velké kamenné sídlo Delahayových, které stálo v polovině zadního svahu hory Slievemore. Dům měl deset či snad dvanáct pokojů, víc než dost, aby se do něj vešli Victor Delahaye se ženou, jejich dospělá dvojčata Jonas a James, Victorova neprovdaná sestra Marguerite – Maggie – a tři Clancyovi. Přičemž letos jich bylo ještě o jednoho víc – přibyla Jonasova přítelkyně Tanya Somersová. Tanya studovala na Trinity College a ve svých jednodílných černých plavkách vypadala tak sošně, že se přítomní muži, tedy až na jejího přítele a samozřejmě také Jacka Clancyho, sotva odvážili na ni pohlédnout, což ještě přispělo k už tak napjaté atmosféře.

Toho rána byl malý přístav nacpaný loděmi a pronikavé hlasy jejich majitelů se ostře nesly po nehybné vodní hladině a mísily se se škubáním lan a cinkáním mosazného kování. Victora Delahaye všichni srdečně zdravili – tuto sezonu byl komodorem Slievemoreského jachtařského klubu –, ale on na pozdravy odpovídal jen zřídka. Působil zamyšleně a kůži mezi hustým černým obočím měl svraštělou od toho, jak se mračil. Davy si domyslel, že má nejspíš kocovinu. Delahaye měl na sobě sandály, bílé kalhoty ušité na míru, tmavě modrou bavlněnou námořnickou halenu a šviháckou modrou námořnickou čapku, kterou si přivezl ze služební cesty z Řecka. Měl opálený, ostře řezaný obličej, který vypadal dobře i po čtyřicítce. Davy kráčel poslušně za ním a měl pocit, že na něm každý musí poznat, že je beznadějná suchozemská krysa.

Quicksilver kotvila na konci kamenné přístavní hráze a plachty měla srolované. Zblízka loď vůbec nevypadala jako hračka, její hrozivě elegantní křivky připomínaly spíš obřího bílého mečouna. Delahaye mrštně sestoupil na palubu, ale Davy otálel. Vzpomněl si, jak mu kdysi jeden učitel, kterého měli na fyziku – jmenoval se Harkins a patřil ke Křesťanským bratřím; nakonec ho poslali pryč, protože osahával chlapce z nižších tříd –, řekl, že člověk dokáže uvést do pohybu plavidlo velikosti zaoceánského parníku pouhým šťouchnutím do trupu. Chtěl ho tím ohromit, ale Davyho ta představa, že na tak velkou věc stačí pouhá dětská dlaň, naplnila hrůzou. Delahaye už odvazoval kotevní lano od kůlu. Jakmile Davy vkročil jednou nohou na palubu, ucítil, jak se celá loď malinko naklonila, a zvedl se mu žaludek. Z toho kontrastu mezi pevnou kamennou přístavní hrází pod jednou nohou a těžkopádným vztlakem lodi pod druhou se mu zatočila hlava. Sklíčeně si pomyslel, že určitě bude mít mořskou nemoc, a už sám sebe viděl, jak visí přes zábradlí, dáví se a zvrací, jak se nad ním Delahaye tyčí s rukama sevřenýma v pěst a položenýma na bocích a na tváři mu hraje ten jeho chladný a krutý úsměv s odhalenými zuby.

Davy přemýšlel, jak se loď rozjede, když nefouká žádný vítr, ale Delahaye se vydal na konec jachty – na záď – a nastartoval přívěsný motor. To, že má loď motor, Davymu připadalo jako podvod a na chvíli mu to zvedlo náladu. Jenže pak se loď odklonila od hráze a udělala na olejnaté hladině ostrou otočku, až se Dave musel chytit zábradlí, aby se nesvalil na zem. Delahaye stál u kormidla, čapku měl posazenou do čela a hranatou bradu pevně zatnutou, takže vypadal jako Gregory Peck, když hrál kapitána Achaba. Davymu znovu přišla na mysl otázka, co tady vlastně dělá, na palubě téhle lodi, která mu připadala tak obrovská, když byla přivázaná ke hrázi, a přitom teď, když klouzala vstříc širokému a pustému obzoru, měl pocit, jako by byla vyrobená z překližky. Měl jisté podezření, ale doufal, že se mýlí.

Ta rychlost ho zaskočila. Během pár minut vyjeli ze zátoky a vydali se směrem na otevřené moře. Delahaye měl plné ruce práce – vypnul motor, rozvinul plachty, tahal za šňůry a uvazoval lana k těm mosazným udělátkám, jež byly připevněny k palubě. Tady na moři hezky foukalo a hladina všude kolem se začala ježit tančícími bílými bodlinami. Davy se posadil na lavici na konci lodi – na zádi, na zádi! – a snažil se neplést se Delahayovi do cesty. Pokud šlo o Delahaye, jako by tam Davy vůbec nebyl. Třicet čísel nad hladinou kolem nich rovně jako střela proletěl černý pták s dlouhým krkem – kam asi letí, v takovém spěchu a s takovou odhodlaností? Velké plachty se zatřepotaly a zapleskaly a pak se do nich najednou opřel vítr a loď zničehonic vyrazila vpřed a její špičatý čumák se vzepjal – příď, opravil se v duchu, říká se tomu příď –, jako by se chystala vzlétnout. Davy zavřel oči, ale zatočila se mu hlava, a tak je zase otevřel a zoufale se zahleděl k houpajícímu se obzoru. Všechno se teď valilo vpřed, stěžeň a plachty byly napnuté jako natažená kuše a voda pleskala o palubu a olizovala ji. Nejspíš nemohli jet rychleji než takových pětadvacet, třicet kilometrů za hodinu – nebo uzlů: jsou uzly totéž, co kilometry? –, ale Davy měl pocit, jako by se řítili přímo neuvěřitelnou rychlostí, přeskakovali malé vlnky, jako by se téměř nedotýkali hladiny. Davy oběma rukama křečovitě svíral lavici, až ho začaly bolet prsty. Delahaye byl spokojený, že jde všechno jako na drátkách, protlačil se kolem Davyho a zamířil na záď lodi. Davy zachytil jeho odér: sůl, pot, voda po holení a ještě něco, jakási pronikavá, nakyslá a nahořklá vůně. Posadil se ke kormidlu a Davy se na lavici otočil tak, aby na něj viděl. Delahayovy oči pořád ještě zastiňoval kšilt námořnické čapky. Na co asi myslí? Davy si najednou uvědomil, že nemá strach jenom z moře.

K čemu takové jachtaření vlastně je? Davy neměl nejmenší tušení a neodvažoval se na to zeptat. Jachtaření, trávení času na lodi, bylo pro Delahayovy stejně přirozené jako chůze. Delahayovic dvojčata, Jonas a James, byli jachtařští šampioni a na důkaz toho měli ve sbírce řadu trofejí. Jeden rok dělali posádku nějakému americkému milionáři během národního šampionátu. Dokonce i jejich tetička Maggie měla jachtaření v malíku. Davyho otec se pokoušel k jachtaření přivést také syna, ale i když se Davy snažil, k ničemu to nebylo. Nedovedl překonat svoji averzi k té prapodivné, zrádné říši, jejímž hlavním cílem podle jeho názoru bylo stáhnout ho do svých hlubin a utopit ho.

„Všechno v pořádku?“ zavrčel Delahaye, až se Davy polekal. Přikývl a pokusil se o úsměv. Delahayovy oči pořád zastiňovala čepice, ale Davy věděl, že ho sledují. Na co asi myslí, na co?

Davy se ohlédl. Pevnina za nimi se proměnila v nezřetelnou černou čáru. Kam to jedou? Obzor před nimi zel prázdnotou. Mířili na jih, tím směrem přece není žádná pevnina, snad až – co? – Španělsko? Někde tam přece musí být nějaká značka, nějaká bójka nebo něco takového, co jim ukáže, že by to měli otočit a vydat se zpátky. Jenže pluli pořád dál a s každým kilometrem – každou námořní mílí? – se moře pod nimi prohlubovalo; v duchu si představoval, jak se pevninský šelf pozvolna propadá do ticha a neprostupné temnoty. Znovu zavřel oči a znovu se mu z toho zatočila hlava.

Delahaye říkal cosi o Davyho matce. „Viděl jsi ji dnes ráno, než jsme vyjeli?“

Davy nevěděl, co mu má odpovědět. Znělo to jako nějaký chyták, ale nenapadalo ho, na co by se ho Delahaye mohl snažit nachytat. „Ano,“ řekl opatrně, „ano, viděl jsem ji. Nachystala mi snídani.“ Když si vybavil plátky slaniny, topinku a žloutek rozlévající se po talíři, zvedl se mu žaludek. Tentokrát se mu oči zavřely samy. Jeho myšlenky se rozutekly.

„Výborně,“ odpověděl Delahaye. „To je moc dobře.“

Davy čekal, ale zdálo se, že tím rozhovor o jeho matce skončil. Znovu se ohlédl směrem na ztenčující se čáru pevniny. Neměl by navrhnout, aby to otočili? Má Delahayovi zalhat, že má domluvenou schůzku? Bylo půl jedenácté. Mohl by říct, že se má o půl dvanácté s někým sejít. Ale už při představě, jak to říká, mu to znělo až příliš nevěrohodně. Jenže nemůžou přece jen tak dál uhánět po moři vstříc tomu holému obzoru – nebo snad ano?

„Povídáš si s otcem?“ zeptal se zničehonic Delahaye. „Probíráte spolu… důležité věci?“

Davy byl opět vyvedený z míry. Co je to za nový výmysl a kam tím směřuje? „Občas spolu zajdeme na pivo,“ odpověděl.

Delahaye se odmítavě ušklíbl. „Ale ne, já myslím, jestli si spolu povídáte. Vyprávíš mu o svém životě, o tom, co děláš, o svých plánech a tak podobně?“

„Ne, ani ne.“ Davy si navzdory chladnému větříku, který mu ofukoval obličej, uvědomil, že se začal potit, a ucítil na zápěstí a mezi lopatkami vlhké krůpěje. „Nejsme s otcem zrovna…“ Nevěděl, jak větu dokončit.

Delahaye se zamyslel a pomalu pokýval hlavou. „Jistě,“ odpověděl. „Otcové a synové si spolu moc nepovídají, není-liž pravda? Já s chlapci, myslím s dvojčaty, taky moc nemluvím. Když byli malí, tak ano, ale teď…“ Rukou, v níž nedržel kormidlo, vyštrachal z kapsy kalhot balíček cigaret značky Churchman’s a jednu si strčil do úst, aniž by se ji pokusil zapálit. Davy litoval, že mu nevidí do očí. Občas se zaleskly pod kšiltem čepice, ale nešlo rozeznat, jaký mají výraz. „Můj otec se mnou taky moc nemluvil,“ pokračoval Delahaye. Ponuře se uchechtl. „A teď si spolu samozřejmě nepovídáme už vůbec.“

Najednou se objevili dva bílí ptáci, kteří pod hladinou lovili ryby. Pokaždé vyletěli prudce nahoru třepotavým, spirálovitým pohybem a pak se převrátili, přitáhli křídla k tělu a vrhli se střemhlav do vody. Když se zanořili pod hladinu, bylo to šplouchnutí sotva slyšet.

Davy se podíval na hodinky tak, aby si toho Delahaye všiml. „Říkal jsem si…,“ začal, ale Delahaye ho neposlouchal a skočil mu do řeči.

„Můj otec se vždycky pyšnil především svou soběstačností,“ řekl. „Soběstačností a loajálností. Člověk nestojí za moc, pokud se nemůže spolehnout sám na sebe, říkával, a za zlámanou grešli, pokud se na něj nemůžou spolehnout ostatní.“ Vyndal si nezapálenou cigaretu z úst a začal ji žmoulat mezi prsty. „Pamatuju si, že mě jednou vzal autem do města. Mohlo mi být tak… Já nevím… Šest? Sedm? Zkrátka jsem byl ještě malý. Tehdy jsme bydleli v Rathfarnhamu. Jel přes celé město až do Phibsborough nebo do Cabry nebo do nějaké podobné čtvrti, zastavil u jakéhosi krámku na rohu ulice a poslal mě, abych si koupil zmrzlinu. Myslím, že jsem nikdy předtím sám v obchodě nebyl.“ Opíral se o kormidlo a vypadal uvolněně, na tváři mu hrál lehký úsměv a vzpomínal. „Zkrátka mi dal peníze a já šel dovnitř a koupil si ruskou zmrzlinu, tu mezi oplatky, však víš, a když jsem vyšel ven, byl pryč. Prostě fuč. Nikde nebylo vidět ani otce, ani auto, zkrátka nic.“

Odmlčel se a na chvíli se rozhostilo ticho přerušované jen pleskáním vln o příď a vřískáním mořských ptáků. Davy čekal. „A co jste dělal?“

Už zase se zdálo, že ho Delahaye neposlouchá. Hodil cigaretu přes rameno a zpěněná brázda za lodí ji spolkla. „Byl to zvláštní pocit, pamatuju si to, jako by to bylo včera – jako by se dno mého žaludku propadlo. Bušilo mi srdce. Musel jsem tam před tím obchodem stát pěkně dlouho jako přimrazený, protože když jsem se konečně vzpamatoval, zmrzlina mi odkapávala na špičky sandálů. Ještě pořád to místo vidím před sebou, ten rožek, chodník natřený na černobílo a železářství naproti přes ulici. Zvláštní je, že jsem nebrečel. Vrátil jsem se do obchodu a řekl prodavači, že můj tatínek odjel a nechal mě tam. Prodavač šel dozadu a přivedl svoji manželku, tlustou ženskou v zástěře. Posadili mě na pult, aby si mě pořádně prohlídli – nejspíš aby zjistili, jestli si nevymýšlím. Ta ženská mi vzala z ruky to, co zbylo z mojí zmrzliny, utřela mi ruce vlhkým hadrem a prodavač mi dal karamelku. Sledoval jsem, jak si vyměňují pohledy a ani jeden neví, co si se mnou počít.“ Zavrtěl hlavou a znovu se uchechtl. „Pořád ten bonbon cítím na jazyku.“

Davy se pokusil něco říct, ale hlasivky ho zradily, a tak si musel odkašlat a zkusit to znovu. „A jak to dopadlo?“ zeptal se. „Myslím, jestli se pro vás vrátil…?“

Delahaye pokrčil rameny. „Jistě. Připadalo mi to jako věčnost, ale nejspíš to nemohlo být víc než deset nebo patnáct minut.“

„Kde celou tu dobu byl? Kam jel?“

„Jenom za roh. Vzal si prodavače stranou, chvíli mu něco vysvětloval a pak mu dal libru. Ta ženská vypadala, jako by se mu každou chvíli chystala plivnout do tváře, ale nakonec odkráčela zpátky dozadu, odkud předtím přišla, a zabouchla za sebou dveře. Potom jsme odjeli zpátky domů. Na, chytni to kormidlo, prosím tě.“

Zvedl se a vyměnili si místo. Rukojeť kormidla v místě, kde ji Delahaye držel, mokře hřála. Davy měl vlhké dlaně. Ještě pořád se potil, ale zároveň mu bylo chladno, protože byl jenom v košili. Nadával si, že si nevzal větrovku. Znovu si uvědomil, jak absurdní je být tady na lodi a hnát se přes bůhvíkolik sáhů vodní hladiny. Když si představil, že lidé jezdí na jachtě pro zábavu a aby se rekreovali…

Delahaye začal stahovat plachty. Nejdřív tu menší vpředu a pak tu větší. „Šlo mu o soběstačnost,“ řekl. „Měla to být lekce v soběstačnosti. Vždyť jsi dostal bonbon. To bylo všechno, co mi k tomu otec řekl. A ta paní se o tebe určitě hezky starala. Vždyť jsi vůbec nebrečel. To bylo nejdůležitější – že jsem nebrečel.“ Zkušeně složil velkou plachtu a teď ji solí vyběleným provazem přivazoval k vodorovné části stěžně. Loď na okamžik zaváhala, jako by ji překvapilo, že najednou ztrácí rychlost, sklonila čumák a stáhla se s jakýmsi povzdechnutím, dosedla do vody a Davy na vteřinu nebo dvě ztratil orientaci a měl dojem, že moře kolem nich se zběsile točí kolem své osy. Z toho náhlého ticha mu začalo hučet v uších. Delahaye si otřel ruce do kalhot, posadil se na velkou dubovou truhlu postavenou na délku uprostřed paluby a opřel se zády o stěžeň. Najednou vypadal unaveně, nadzvedl si čepici, aby si vyvětral hlavu, a pak si ji zase nasadil, ale tentokrát už ne tak nízko do čela. „Ale jedna věc mi dokonce už tehdy nepřestávala vrtat hlavou: kde v té lekci, kterou mi dal, figurovala loajálnost?“ Zadíval se Davymu do očí s podivnou tázavou otevřeností. „Co si o tom myslíš?“

Davyho prsty pevně sevřely kormidlo. „O čem?“

„O loajálnosti. Jsi koneckonců Clancy, takže o ní musíš něco vědět, ne? Nebo přinejmenším o tom, když se jí člověku nedostává.“ Jeho oči měly zvláštní, třpytivě šedou barvu, jako by v nich byly úlomky slídy. Davy nevydržel jeho upřený pohled a odvrátil zrak. „No tak, Davy,“ řekl Delahaye mírně, téměř jako by ho přemlouval. „Poděl se se mnou o své názory ohledně tohohle veledůležitého tématu.“

„Nevím, co bych vám řekl,“ namítl Davy. „Nemám tušení, co ode mě chcete slyšet.“

Delahaye dlouho mlčel a pak přikývl, jako by si potvrdil nějakou domněnku. Zvedl se z dřevěné truhly, otevřel těžké víko, chvíli v ní lovil a nakonec vytáhl jakýsi předmět nedbale zabalený v umaštěném hadru. Chvíli jen tak zamyšleně stál a potěžkával tu věc v dlani. „Loajálnosti už si dnes nikdo neváží, není-liž pravda?“ řekl. „Loajálnosti. Čestnosti. Toho, čemu se kdysi říkávalo slušnost. Na nic takového už se v dnešní době nehraje.“

Začal rozbalovat hadr, Davy ho sledoval a najednou uslyšel, jak z jeho vlastních rtů uniklo jakési slovo, jakýsi výkřik – znělo to jako Páni! –, a poplašeně se začal rozhlížet, jako by i tady na otevřeném moři mohl najít něco, za co by se dalo schovat. A přitom měl zároveň chuť začít se smát.

„Ano,“ odpověděl Delahaye, jako by mu četl myšlenky a sdílel jeho zoufalé pobavení, „je to dost děsivá věcička, viď? Webley“ – podíval se na zbraň zblízka a zahleděl se na rám pod válcem – „s šestipalcovou hlavní. Pokud se nepletu, otec ho sebral nějakému chlápkovi během občanské války.“ Po očku na Davyho mrkl s jakýmsi zvláštním úsměvem na tváři. „No ano,“ řekl mu, „pořád funguje. Zkoušel jsem ho.“

Znovu se posadil, revolver držel oběma rukama a pohupoval s ním mezi koleny. Byla to vážně prapodivná věc, velká, těžká a skoro třicet čísel dlouhá, se zbroušenou hlavní a kohoutkem, který připomínal stříbrný vyplazený jazyk. Hladina se nepatrně vzedmula, loď se začala jemně pohupovat ze strany na stranu a drobounké vlnky hravě rachotily o trup. Davy se snažil zorientovat podle oblohy, ale nebe bylo prázdné. Zdálo se, jako by se loď vůbec nehýbala, jako by měla spuštěnou kotvu, ale Davy věděl, že ji nejspíš musí unášet proud, že je vydána na milost vlnám a větru a že její zdánlivá nehybnost je způsobena tím, že široko daleko není nic, vůči čemu by se její pohyb dal poměřovat. Žasl nad tím, jaký cítil klid, ba snad dokonce mír. Měl pocit, jako by běžel nějaký závod, maraton, který trvá už tak dlouho, až zapomněl, že vlastně běží, a uvědomil si to až teď, když se všecko najednou zastavilo. Jak to, že nemá strach? Jak to, že není hrůzou bez sebe?

„Poslal bych tě pro zmrzlinu, kdyby tu byly nějaké obchody,“ řekl Delahaye, zasmál se tomu, otočil revolver proti sobě, přiložil si hlaveň k hrudníku a zmáčkl spoušť.

Davyho nejvíc překvapila ta spousta krve. A taky její jasně červená barva, která mu připomínala takové ty miniaturní pavoučky nebo brouky nebo co to vlastně je, drobounká šarlatová smítka, která ho fascinovala, když byl malý, a která se hemžila v růžových keřích na zahradě jeho dědečka. Krev vydávala jemný zápach, kořeněný a nasládlý. Díra po kulce na levé straně Delahayova hrudníku byla uprostřed černá a měla zubatý okraj, který svou barvou připomínal rozmačkané maliny. Krev se rychle vsákla do spodní poloviny jeho modré bavlněné haleny a klína bílých kalhot, stekla mezi stehny a na dně lodi vytvořila kaluž, z níž se vyléval osamocený čůrek. Davymu se podařilo vytáhnout z kapsy Delahayových kalhot balíček churchmanek – z nějakého důvodu mu připadalo důležité, aby se cigarety nezašpinily od krve. Podíval se na hodinky, jako by byl přesný čas podstatný.

Ten výstřel Delahaye odmrštil, na tváři mu probleskl užaslý výraz a Davy se prvních pár vteřin obával, že se loď, vzhledem k tomu, jak divoce se zakolíbala, převrátí. Představil si, jak společně klesají ke dnu nohama napřed, nejdřív třpytícím se světlem a pak se pomalu noří do stínu – a potom ještě dál do temnoty mořských hlubin.

Nejhorší na tom všem bylo, že Delahaye nebyl mrtvý. Bylo jasné, že to nebude dlouho trvat – Davy nikdy v životě neviděl nikoho umírat, ale i tak poznal, že Delahayovi není pomoci –, ale prozatím pořád ještě dýchal, vydával sípavé zvuky, jako když dítě přestane brečet a snaží se popadnout dech. V jednu chvíli zaúpěl a zdálo se, že se snaží cosi říct. Jeho oči zůstaly zavřené – aspoň za to byl Davy vděčný. Sklouzl z truhly a seděl celý zhroucený. Revolver mu spadl mezi nohy a rukojeť zůstala namočená v kaluži krve na zemi.

Davy se předklonil, jednou rukou se přidržel – jak jen se tomu říká? Okrajníku? Nenávidí lodě, opravdu je z duše nenávidí –, zvedl zbraň za hlaveň a hodil ji tak daleko do moře, jak jen dovedl. Přistála ve vodě s komickým žbluňknutím. Znovu se posadil a okamžitě si uvědomil, že zbraň zahazovat neměl. Ale přece by si nemysleli, že Delahaye zastřelil on! Jenže co když ano?! Pořád dokola nadával a bouchal se pěstí do kolene.

Rozhlédl se a pečlivě zkoumal obzor všude kolem sebe. Nikde nebylo vidět žádné další plavidlo. Co bude dělat? Na podlaze uprostřed lodi byla kaluž vody – právě tam stékal onen jediný čůrek krve –, která se pohupovala a chvěla, jak na trup dorážely vlnky. Té vody nebylo moc, ale co když to není dešťová voda, nýbrž slaná voda z moře, co když do lodi teče? Z filmů si pamatoval, že díry, které se vytvoří v trupu lodi, se během několika vteřin můžou protrhnout a moře se začne valit dovnitř, spláchne námořníky a jejich patrové postele rázem plavou někde u stropu. Delahaye možná udělal do lodi díru, malou dírku, která se bude postupně zvětšovat.

Davy se zadíval na umírajícího muže. Jeho tvář měla modrošedou barvu a připomínala tmel. Na čele a nad horním rtem se mu leskl pot. Jeho dech se zpomalil. Davy se podíval na hodinky a překvapeně si uvědomil, že od chvíle, co Delahaye stiskl spoušť, neuběhly ani tři minuty – tři minuty! Měl pocit, jako by se vznášel ve vzduchu vysoko nad lodí a díval se na celou scénu shora – na zhrouceného Delahaye, na ty dvě kaluže, jednu krvavou a druhou ne, sám na sebe, schouleného na zádi, s nataženýma rukama vyděšeně svírajícíma bok lodi. Vůbec poprvé ho napadlo, že také zemře, ztracený na moři, na potápějící se lodi.

Na jih od nich se na obzoru objevilo letadlo naklánějící se doprava, které mířilo směrem k Dublinu. Vyskočil a začal zběsile mávat rukama. Loď se nasupeně rozhoupala a Davy se rychle posadil, připadal si hloupě a točila se mu hlava. Letadlo bylo příliš vysoko, než aby ho bylo možné vidět, a i kdyby si ho někdo všiml, nejspíš by vypadal jako nějaký slabomyslný rybář, který mává turistům přilétajícím do Irska.

Začal zkoumat motor lodi. Neměl tušení, jak ho nastartovat. Neměl by tu být někde klíč? Otočil se na Delahaye a slyšel sám sebe hlasitě polknout. Má žaludek na to, aby znovu prohledal ty krví nasáklé kalhoty? Dolezl k němu po kolenou a přejel prsty zvenčí po jeho kapsách. Nic, co by připomínalo klíč, necítil. Možná ho Delahaye zahodil do moře. Lekce soběstačnosti. Vrátil se na lavici a opřel se. Slunce teď stálo vysoko na obloze a svítilo mu přímo na temeno hlavy. Cítil, jak se mu po kůži pod vlasy plazí krůpěje potu jako nějaký hmyz. Znovu si vzpomněl na ty krvavě rudé breberky v zahradě dědečka Clancyho.

Delahaye otevřel omámené oči a zamračil se na nebe. Z hrdla se mu vydralo chrčivé zasténání, pokoušel se předklonit, jako by se snažil zvednout na nohy, zamumlal několik nesrozumitelných slov, které zněly podrážděně, a potom se v tichosti sesul a zemřel.

2

Marguerite Delahayová neměla ženu svého bratra v lásce. Pokoušela se ji mít ráda, dokonce opakovaně, ale nebylo to nic platné. Trápilo ji to, neboť Marguerite – neboli Maggie, jak jí všichni říkali, přestože to nesnášela – byla laskavá duše a nerada si o lidech myslela něco špatného. Jenže v případě Mony to byl nadlidský úkol. Tedy ne že by to Monu nějak trápilo. Vlastně se zdálo, že Mona si nedělá hlavu téměř z ničeho. Byla ten typ člověka, kterému Maggiina zesnulá matka říkávala podivný pavouk. Přesto se Maggie nepřestávala snažit. Mona byla koneckonců její švagrová, tudíž to byla její povinnost, ačkoliv v hloubi duše dobře věděla, že se jí to nikdy nepodaří. Navíc měla podezření, že i Victorovi dělá problémy mít svou ženu rád. Nebylo pochyb o tom, že ji miluje – dokonce až příliš, k Maggiině nevoli –, ale Maggie byla přesvědčená, že je docela dobře možné milovat člověka, kterého nemůžete vystát. Vzhledem k tomu, že Monu neměla ráda, musela se o to víc snažit být na ni milá. Mona se k Maggiině náklonnosti stavěla stejně jako ke všem projevům laskavosti a ohleduplnosti: s naprostou lhostejností – nebo přinejlepším s jakýmsi nepřítomným pobavením.

Paní Hartiganová postavila na stolek v hale křišťálovou vázu s kyticí hrachoru, jehož libá vůně prostoupila celý dům, byla cítit dokonce i v ložnicích a ve velké kamenné kuchyni na konci chodby, za dveřmi potaženými zeleným kulečníkovým suknem. Když Maggie scházela po schodišti ze svého pokoje, zastavila se na odpočívadle a obdivovala ty květiny, naaranžované v měkkém světle, jež sem proudilo světlíkem nad vchodovými dveřmi. Olověná mřížka vitráže světlo rozdělovala, aby se znovu složilo do zářivého a složitého obrazce připomínajícího ptačí klec.

Maggie Ashgrove milovala. S rodinou sem jezdila každý rok už odnepaměti. Dům byl starý, už když byla malá holčička, a přesto měla dojem, jako by stárnul spolu s ní a držel se svou oblíbenou obyvatelkou tempo. Po zbytek roku, kdy tu nebyla, se jí po starém domě stýskalo, jako kdyby to byl její milovaný pes, nebo dokonce přítel. Škoda, že v domě musí být tolik lidí. Pokaždé přijela o den či o dva dříve než všichni ostatní a později také odjížděla. Když tu byla sama, to bylo teprve blaho. Nejraději měla, když se brzy ráno probudila a ležela v posteli, na krbové římse bylo vidět zářící pruhy slunce, které teprve před chvilkou vyšlo, a dům se všude kolem ní protahoval a vrzal ve světle nového dne. Samota pro ni byla jako balzám. Nikdy se nevdala. Ne že by neměla žádné nápadníky, ale přála si žít svůj život po svém, podle svých vlastních přání a pravidel, bez toho, aby se jí do něj pletl nějaký manžel.

Většinu odpoledne strávila nad knihou ve svém pokoji, ne vždycky se jí však dařilo číst. Obyčejně seděla u okna ve svém oblíbeném křesle s vybledlým zeleným potahem. Z okna byl výhled na odlehlý kout zahrady a Maggie tu a tam zavřela knihu – Agathu Christie, nic nijak zvlášť zábavného –, nechala v ní palec, aby věděla, kde skončila, a sledovala kosy a divoké králíky skotačící na kraji lesíka. Králíci – obvykle dva nebo tři – se pokaždé odvážně vynořili z vysoké trávy pod stromy, ptáci se na ně slétli a králíci pelášili zpátky do úkrytu. A tuhle hru opakovali pořád dokola. Maggie si říkala, že pro ně to nejspíš nebude jen hra, ale ráda předstírala, že ano.

Odchod z bezpečí svého pokoje vždycky odkládala, jak nejdéle to šlo. Její otec měl zase jednu ze svých nálad a schválně řekl něco, co popudilo paní Hartiganovou, takže spustila kravál, který bude zaručeně trvat alespoň do svačiny. Její otec dostal před třemi lety infarkt a byl upoután na invalidní vozík, takže se nudil, často býval podrážděný a jedovatý. I když ani v těch nejlepších letech to nebýval zrovna kliďas. Dělalo mu radost ostatní popuzovat a štvát je proti sobě. Toho odpoledne odnášela břitkost jeho jazyka paní Hartiganová, a jakmile rozdmýchal ohýnek její popuzenosti, uvelebil se před ním a spokojeně se hřál. Paní Hartiganová jim dělala hospodyni těch několik týdnů, kdy tu přebývali, a po zbytek roku dům udržovala. Byla to velká citlivka, tahle paní Hartiganová, Maggie měla podezření, že jí taková podřadná práce připadá nedůstojná, a snadno se urazila. A samozřejmě vždycky zůstalo na Maggie, aby ji uklidnila, když se začala čepýřit. Maggie pořád ještě stála v hale a obdivovala květiny a teď se sama pro sebe usmála – čepýřit, přesně tak. Paní Hartiganová skutečně vypadala trochu jako baculatá a rozdurděná stará kvočna.

Samuel Delahaye byl v salonu, jak se odjakživa říkalo velkému obývacímu pokoji, a poslouchal nějaký program v rádiu. Kolečkové křeslo zaparkoval těsně vedle skříňky, na níž přístroj s pulzujícím zeleným středem stál, a ucho tiskl na síťku reproduktoru – jednou z jeho libůstek bylo předstírat, že špatně slyší. Byl to mohutný muž s širokými rameny a hrudníkem a hřívou stříbrných vlasů sčesaných dozadu. Maggie byla přesvědčená, že si vzal za vzor Williama Butlera Yeatse – rozhodně byl stejně marnivý, jako musel být onen básník. Když vešla do pokoje a zavřela za sebou dveře, popuzeně mávl rukou jejím směrem, ještě než vůbec stihla promluvit, jako by dělala nějaký hluk, který ho rušil při poslechu pořadu, jenž podle všeho pojednával o včelách. Ani se na ni nepodíval.

Povzdechla si. Její švagrová seděla na dlouhé béžové pohovce před krbem a listovala časopisem na lesklém papíře. Na nízkém stolku před ní stála vysoká orosená sklenka ginu s tonikem, s kostkami ledu a plátkem citronu. Francouzská okna na druhém konci místnosti byla otevřená dokořán, takže bylo vidět na trávník, na jehož druhém konci rostly jasany, podle nichž dostal dům své jméno – Jasanový háj.

Koniec ukážky

Table of Contents

I

1

2

II