Michael Weber

ZPOVĚĎ INKVIZITORA

Ukážka z elektronickej knihy

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Michael Weber, 2014

© Obálka Emil Křižka, 2014

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

ISBN 978-80-243-6506-0

ÚVOD

PRAHA 2009

Jmenuji se… co záleží na jménech. Činy poměřují naši lidskou hodnotu. Jsem badatel ve starých archívech, historik, objevitel dávno zapomenutých osudů…

Vždy jsem tušil, podvědomě věděl, že můj život má jisté směrování, řád – potlačení chaosu, cestu. Mé představy, temné noční sny a myšlenky, jež se znenadání vkrádaly do mysli, se záhadně plnily nebo mizely v životních prohrách. Osud pokaždé nabídl rozcestí, stezky přes trní či příjemné cestování… Záleželo na hloubce rozhodnutí.

A v tomto neblahém životním rozpoložení, kdy osobní život se utápěl v depresích a zmatku, mi život nabídl novou výzvu. Toho roku se stala neočekávaná událost mimořádného významu, jež po stoletích v plném světle odhalila děsivou zrůdnost čarodějnických procesů a myšlení jednoho ze zavrženíhodných soudců. Byl nalezen záhadný rukopis. Jeho vlastnoručně psané paměti. Kronika ohavného náboženského tmářství, lidské nenávisti a hrabivosti – skutečná „Kronika zla“.

Podzim roku 2009 byl nadmíru teplý a já přijal pozvání svého spolužáka z univerzitních studií, abych si vyčistil hlavu a dopřál odpočinek. Báječná dovolená. Po třech letech jsem opět směřoval na pražské letiště s vidinou pohodlného letu do Izraele. Věřil jsem, že tak alespoň na krátký čas uniknu nepříjemným pocitům v neuspokojivém osobním životě. V letištní hale jsem se jako osamělý poutník proplétal mezi stovkami zážitků chtivých turistů s těžkými kufry. V jejich hlavách tikala radost ze zamýšleného lenošivého poležení v některém luxusním hotýlku v Egyptě u Rudého moře. Jiná než má. Vytyčil jsem si ve své nabubřelosti vyšší cíl – bohatý pramen Poznání. Chodit po prašných cestičkách Svaté země, plahočit se do úmoru, vidět a pochopit. Procítit a dotknout se sluncem ošlehaných ruin tisíciletého času. Zaměnit evropský uspěchaný rytmus dne za Pokoru. Jsi prach, jsi bezmocná moucha, tvůj život je krátký jako tráva, jsi bolestivý vzdech.

Při bezpečnostním pohovoru před odletem jsem odmítl služeb překladatele a na dotaz po cíli své cesty jsem plynulou angličtinou odpověděl, že obdivuji její památky. O lidech všech vyznání a národů, hrdosti a odhodlání těžce zkoušené zemičky jsem pomlčel a nepronášel prázdné fráze. Mlčky jsem je obdivoval a připomínal si pozoruhodný život mého dalekého kamaráda Josepha, dnes už uznávaného archeologa na vykopávkách. Ten jako by kráčel ve stopách Jigaela Jadina, izraelského archeologa a politika. S vojenskou důsledností a pečlivostí se chtivé drápy rýčů a lopat jeho lidí zarývaly do půdy kolem Megida, jednoho z Šalamounových královských měst, aby vynášely na povrch klenoty nesmírné hodnoty. Ty zapomenuté diamanty minulosti nalézané kdekoliv v hlíně dávného Judska, ač už to byly prachobyčejné střepy keramiky, tabulky s ugaritským písmem, bronzové sošky Baala – byly cennější nad hroudy ryzího zlata. Mluvily s námi řečí předků, nesly tajemství.

Precizní let a bezvadné přistání v Tel Avivu na letišti Ben Guriona a bouřlivý potlesk cestujících. Když vystoupím po schůdcích z letadla, dýchne na mě těžké horké ovzduší. A už se v odbavovací hale objímám s Josephem a jeho krásnou ženou. Nezměnil se. Jeho přátelská tvář je jen ošlehaná východním palčivým sluncem a úkoly, pro něž doslova dýchá. Jak rychle uplynuly tři roky, co jsme se neviděli… Tehdy za našich studií v Praze i ve Švýcarsku, při živelných diskuzích kolem Vltavy i u helvetských jezer a pod jejich tyčícími se kopci, jsme uzavřeli věčné spojenectví. Jen ty jeho oči byly dnes temnější, vyzrálé, neproniknutelné. Smály se, ale nitro neodhalily. Byl to zas on, ten šprýmař a taktik zároveň. Jeho manželka nás mlčky sledovala. Dva kluci, kteří kdysi hrávali fotbálek, soutěžili v přízni žen a trápili se nad skripty. Vztekali se nad nespravedlivostí mrzutých profesorů a brali život lehkovážně. Vyrostli, ale jsou to stále oni.

Klimatizovaná auta nás rozmazlují, ale je dobře, že jsou. Celou cestu jsme si vyprávěli a opakovali se. Ta slova už mezi námi byla vyřčena ve stovkách zpráv elektronické komunikace, která mezi námi probíhala. Čím jsme se ještě mohli vzájemně překvapit? V Jeruzalémě jsem si dopřál v Josephově útulném domě bohatého občerstvení. Kamarád to kořenil vyprávěním a promítáním svých nejčerstvějších úlovků z minulého týdne. Toaletní krabičky, hřebeny. Vše od vlastníků před třemi tisíci lety. Prach Har Megida vydal nové poklady, kopáči se neúnavně tužili v dusivé výhni horkých dnů.

Pak se Joseph zvedl ze svého pohodlného křesílka, šibalsky na mě mrknul a posléze přinesl v nádherně zdobené dózičce malé pečetidlo, které si zapůjčil z přísně chráněných depozitářů muzea. Zvědavě jsem zaostřil zrak. Byl na něm vyobrazen Had. Shodný s vychytralým a úlisným mluvícím Hadem. Tím, který svedl Evu v Edenu k prvotnímu hříchu… Tedy – samotný Ďábel! Pán Zla, jak skutečně vypadá…

IZRAEL 2009

Od zvídavého cestovatele po Svaté zemi se očekává, že podle tradice navštíví všechna vyhlášená místa, která je dobré spatřit – z úcty k starodávné minulosti našeho Světa. Toho mi bylo vrchovatě dopřáno už při prvním pobytu před třemi lety. Nenechal jsem si uniknout horu Herodion, Šalamounovy nádrže, Betlém, Nazaret a baziliku Zvěstování, jižní Galileu, Caesareu, Jardenit – místo křtu, Masadu, Kumrán, Mrtvé moře. A mnohem více. Především Jeruzalém se svými křivolakými a úzkými uličkami, mohutnými zdmi a bránami, živelným mumrajem trhů a turistů valících se jako stojazyčná řeka věčné víry, modlení a tisíců neuchopitelných otázek. Čí náboženství je bližší Boží Pravdě? Kdo mlží, kdo se mýlí? Čí ruka zabíjí ve jménu milosrdného Boha? Odpovědi nikdy nepřijdou, jsou zahaleny. Výhoda pro kněze jakékoliv víry, ti mají o práci postaráno. Postávají v temných sutanách a sledují lidské hemžení. V zákrutech úzkých uliček dýchajících odvátými staletím. Stojí nad vášněmi věřících Poutníků dovolávajících se svých skrytých tužeb, mocné víry i uzdravení na svatých místech.

Město je protkáno bezpečnostními a vojenskými skupinkami. Usměvaví muži i mladé ženy v uniformách a se samopaly. Žhavé slunce rozpaluje nikdy nekončící vášně. Co předci zaseli, sklízí jejich potomci. Nevraživost, zlobu. Terorismus. V živé paměti je ještě sebevražedný atentátník z pekárny v Ejlatu, mluví se i o střílení v náboženské škole v Jeruzalémě. Klíč ke smíru se těžko hledá. Je uložen pod tisíciletým nánosem vzájemných křivd. Mír všem! Tak to cítím, když vidím kolem sebe hrát si malé umouněné děti. Nevinnost a radost. Jich se netýkají spory dospělých. Myslí na požitek ze hry. Tak kdyby to zůstalo… Najít souznění a podat si ruku ke smíru. Zdejší Bože, dovol jim najít lásku, nikoliv zlo…

Joseph si mě odvezl do Megida. To vzývané místo, ležící na Via Maris, jediné budoucí bojiště, kde mezi sebou podle Bible svedou zápas síly Dobra se Zlem, se rozprostíralo před námi jako výstražné mlčenlivé memento. Z jeho vrcholu jsme spatřili Jezreelské údolí, město Nazaret i pohoří Karmel. Jestliže chceme věřit Svaté knize, musím i já uvěřit těm prorockým báchorkám, že se tu v Armagedonu střetnou prokletá Satanova vojska a budou navěky věků poražena.

S Josephem procházíme kolem pozůstatků brány jižního paláce. Megido mělo tři chrámové budovy a bylo opětovně ničeno a zas znovu obnovováno. Bylo nejen vojenskou pevností, ale i významným náboženským a obchodním střediskem oblasti. Jistě bohatým, protože si na něj mnozí brousili zuby. Zmocnil se ho i egyptský faraon a velký dobyvatel Thutmose III. Sestupujeme do tajného vodního tunelu, který byl vykopán pod městem, aby nebyl odhalen případnými oblehateli. Svírá mě úzkost, když si představím ten krvelačný ryk bojovníků vraždících nad mou hlavou. Bojovníků vnikajících do poraženého sídla a jdoucích za svou kořistí a mstou. V uších duní smrtelný nářek žen a dětí rozsápaných nenasytnými zbraněmi těchto ničitelů. Stopy krve smyl tisíckrát déšť… Jsme naprogramováni ke krutosti, nebo nás jen tak baví? Msta, nebo pohled do očí obětí? Milujeme ponížení druhých, když sami trpíme a zoufáme si nad vrtkavou nepřízní Osudu.

Při pobytu ve Svaté zemi mi v mysli neustále zněla moudrá slova Bible. To milosrdný Bůh na počátku všeho stvořil ex nihilo („z ničeho“) nebe a zemi. On tvořil pouhým slovem a přikázal a dal světu Světlo, aby přišlo a zvítězilo nad tmou. Dal život živočichům, šestého dne stvořil Člověka. A sedmého dne své dílo plné dokonalosti ukončil. Připravil všechny podmínky, aby Člověk mohl radostně a šťastně žít.

Sedmého dne pobytu mě Joseph seznámil se svým dědem. Žije vzpomínkami na těžké mládí. Ten starý muž, jenž prošel peklem šoa v polské Varšavě, unikl plynovým komorám v Osvětimi i poválečnému pogromu Židů v Kielcích, aby pak nalezl vytoužený domov ve starozákonní domovině – zaslíbeném Izraeli, se lehce, unaveně usmívá. I zde se pak střetl jako člen armády s přesilou rozvášněných arabských sousedů v několika válečných konfliktech. Dlouze si posteskne nad zběsilým vražděním Židů ve Varšavském ghettu 11. září 1942 v předvečer svátku Roš hašana, kdy jen o vlásek unikl nacistickým kulkám. Hlad, hlad, smrt. Deportace, plynové komory. Spokojený úsměv zatvrzelého nacisty Rudolfa Höße. Přežil, ale nedokáže zapomenout.

Až poslední roky si ve stáří vychutnává jisté zklidnění nekončících vášní. Mrtví jsou lživí inkvizitoři Zla Hitler, Goebbels, Heydrich. Jejich lágry s páchnoucí vodou místo polévky, v níž plavalo pár slupek z brambor a kousky shnilé řepy, jsou nenávratně minulostí. Už nehrozí štěkající samopaly strážných, hlodající mráz na apelplacu a proud z ostnatých drátů. Starý muž si užívá ve svém křesílku na slunci pokoj. Vypráví se zaujetím o rodném Polsku, o chvílích radosti z osvobození a slzí při vzpomínkách na dávno ztracenou rodinu. Žije nadějí na trvalý mír se všemi sousedy, věří v politická jednání. Doufá v Rozum. Děsí se, že jednou zas nastoupí lítí ďáblové v převleku člověka a budou soužit národy. Proč? Všichni přece vzývají jediného, milosrdného Boha! Kdy už konečně budeme šťastnými Lidmi?

Po čtrnácti dnech mých lenošivých i průzkumných prázdnin v horkém Izraeli přišel ten neočekávaný hovor, kterým vše začalo. Velká objevitelská odysea do daleké české minulosti. Místní historik mi po mobilu sděloval, že se našly Gaupovy paměti. Byly nalezeny někde na půdě v podlaze Geschaderova domu při velké rekonstrukci roku 1995 jistým nepoctivým řemeslníkem, který však svůj objev zatajil. Nyní po letech se je rozhodl prodat vzdělanému olomouckému antikváři, aniž tušil, oč jde… Tento zvláštní spisek, psaný zčásti německým kurentem, zčásti latinsky. Obchodník kontaktoval historika a senzace byla na světě.

Podle prvotních zjištění se jednalo o jakési paměti či zpověď samotného rychtáře Gaupa, přísedícího čarodějnických procesů. Ty se na Moravě vlekly od roku 1678 celých sedmnáct let. Byl jsem požádán o dešifrování, spolupráci, pomoc. Zavětřil jsem svou příležitost. Dost už bylo ubíjející práce na univerzitních přednáškách, marného vysedávání v archívech, čekání na velkou věc. Kolik mýtů už jsem slyšel o těch prokletých procesech? A nyní se mám setkat s jejich privilegovaným strůjcem? Nemohl jsem zaváhat. Do dvou dnů jsem opouštěl báječný Izrael a srdečně zval svého Josepha i jeho pohostinnou ženu k nám do Prahy, do Česka. Najednou jsem byl pln síly a očekávání a těšil se domů.

Návrat byl překvapující. Samotný vzácný spis byl nenávratně ztracen. Do místnosti, kde byl uložen, se vloupali zloději. Záměr? Nebo se jednalo o znemožnění jeho posouzení, prozkoumání, ověření a zveřejnění? Neopovažuji se až tak soudit… Pro církevní kruhy by to jistě bylo neblahé svědectví moci a zvůle… Na čem je postavena víra? Na represích a násilí? To už od dávnověku, kdy se pevně moci chopilo křesťanství, se mečem i ohněm obracelo na víru? Nebo dobrým slovem?

BRNO A ŠUMPERK

Záchrana přišla ve chvíli nejhorší. Historik Dan Patera mi tiše sdělil, že si před krádeží tajně pořídil elektronickou kopii všech ztracených archiválií. Zázrak. Ovšem jako důkazní materiál minulosti trochu nedostačující. Co lze dělat, musel jsem vzít za vděk alespoň touto formou informace. Přerušil jsem svůj genealogický výzkum, zavřel matriky s narozenými i zemřelými, odsunul jisté překlady latinských i německých textů a pustil jsem se do nové, vzrušující práce.

Přede mnou se odkrýval fascinující svět falše a zla konce sedmnáctého století, který si dovedli místní lidé vytvořit v konstrukci moci, chtíče a obav. Je to jistá drzost předkládat tuto verzi jako bezmeznou pravdu, přesto mi dovolte, abych tak učinil. Lze o tom pochybovat, vyvracet text pokřivené duše „Netvora“, přestože si sám vystavuje účet za Poznání. Nic nezamlžuje, ani své nejhorší pohnutky. Jistá sebeobhajoba skutků na konci žití.

Proč se tak stalo? V něčem jsou si podobní. Muž nedávné minulosti, jehož jméno s despektem vyslovoval Josephův děd v Izraeli, a muž šumperské minulosti plné inkvizičních plamenů, podlý a sebestředný advokát František Ferdinand Gaup. Jeho slova nejsou méně krutá než autobiografické zápisky velitele vyhlazovacího koncentračního tábora v Osvětimi Rudolfa Höße. Nepochopili zrůdnost svých činů. Někdo je mohl zastavit, ale to se nestalo.

Nechť jsou prokleti!

Měli moc a zneužili ji. V tom tkví slabost jejich, nikoliv obětí. Pravda však vítězí i tímto dokumentem. Ti mrtví, nevinně odsouzení, mučení a upálení si to zaslouží. Dlužíme jim to, aby se podobné tragédie již neopakovaly.

Neboť je-li Bůh, pak je – Láska! Soucit, Svědomí, Pochopení.

Nikoliv Zlo.

KNIHA PRVNÍ

ĎÁBLŮV SOUDCE

KAPITOLA PRVNÍ

LÉTA PÁNĚ 1713, ŠUMPERK

„Netvor! Lidská zrůda! Inkvizitor!“

Tak mě v myslích zvou proradní sousedé…

Jsem unavený. Nemocný starý muž vyhlížející svou Smrt. Milosrdnou, či krutou? Chci zemřít v mžiku. Obávám se bolesti, která ve mně tepe. Ani vroucí modlitba nezabírá.

V noci se potím, ve dne zakouším tisíce ostrých jehel, jež mě sužují… Konečky prstů brní, sotva ztěžka brkem sunu po papíře a píšu, píšu, abych vůbec žil. Sesychající mrtvola s vůlí člověka. Jistě jsem tak nechtěl začínat své vzpomínky na dobu minulou. Na mládí před více než čtyřiceti lety. Ale kdo to bude číst? Co mi je po potomcích, co mi je po lidech? Píšu, abych zaplašil ony zlé stíny, které mě pronásledují, abych se vyzpovídal z toho, co už dávno není… Opovažuji se vkládat písmenka na papír. Odháním prázdno, které mě všudypřítomně obklopuje. Jednou, až už budu dávno mrtev, si to zvědaví přečtou.

Co je mi po lidech? Ať si myslí, co je jim libo. Jsem sám v nejbohatším domě v Šumperku, v tom městě prolezlém čarodějnictvím a falší! Starý Erich Winter zemřel, mládí zemřelo, zdraví zemřelo. Jsem opuštěný, těžce strádající zatrpklý stařec. Živá mrtvola…V těle i v kloubech mi hlodá podagra, nespím. Trpím šílenými bolestmi, jako stín se o holi ztěžka plížím rozlehlými chodbami. Mé choroby – mí trvalí společníci.

Ano, jsem sám. Já, bývalý mocný muž, bývalý rychtář František Ferdinand Gaup… Minulost. Slouží mi jen jedna bláznivá a mlčenlivá kuchařka, která zajišťuje úklid domu. S odporem hledím na její scvrkávající se odpornou tvář. Je mi připomínkou vlastního stáří. Zapáchá, je cítit močí, má odpudivé ruce a ty se dotýkají mého jídla. Neopovažuji se ji vyhnat, protože se mě jiní lidé štítí. Vím to. Bojí se a nebojí. Jen ta shrbená, nechutná bába tu za mnou dochází. Dávno už nemám svou moc. Jak mi to tiše ti místní sousedé přezdívají? Bestie! Krvelačné, hamižné monstrum – s tváří padlého anděla. Mé vlastní děti mě proklely mlčením… Odešly. Mé dcery už tu nejsou.

Trpím, obávám se, mizerně spím. Je to už tak dávno. Kdo mě smí soudit? Ti mrtví? K čemu je svědomí? Je jen prázdnota. Sám vím nejlépe, čím jsem si prošel. Tisíce otázek, mnoho probdělých nocí, pochybností. Bože, opravdu jsi to tak chtěl? Mamon mě ovládl, moc převážila nad soudností. Nebo jsem se stal pouhým nástrojem tvé vůle? Šílím? Nikoliv, já to dokázal! Z té čarodějnické sluje vytěžil majetek, kterým jsem prospěl své vlastní rodině, obdaroval potřebné, věnoval desátek na bohulibé účely, klášteru. Dominikáni i jezuité mi blahořečili. Stala-li se drobná chybička – má mi být tedy odpuštěna! Do ohně s prokletými čarodějnicemi! Ale vděk lidstva? Ten mi neposkytli ani cizí, ani mé vlastní nevděčné děti. K čemu tedy to všechno? K čemu, mlčenlivý Bože? Má smysl ještě se k Tobě modlit po tom, co jsem spatřil na vlastní oči?

Proradný Satane, tvým sluhou jsem se vědomě stal. Zaopatřil jsi mě mrzkým zlatem a mnoha honosnými nemovitostmi. U ucha cinkal jsi mi zlaťáky. To je tvá msta, abych zdechl jako prašivý pes – všemi opuštěn? Zatracen! Buď tedy tisíckrát proklet.

Jak to začalo? Vyprávěj, starče. Koho to zajímá?

Má milovaná Vídeň. Na delší čas jsem se jí měl vzdálit. Na jaře léta Páně 1676 jsem byl požádán sekretářem Jeho Jasnosti knížete Karla Eusebia z Lichtenštejna, abych vypomohl a dohlédl na jeho současného knížecího rychtáře Kašpara Huttera ve vzdáleném městě Šumperk… Šířily se jisté zvěsti. A také na město Šumperk, které kníže vlastnil. Měl se na pozoru před jeho zarputilými občany a zejména před městskou radou, která byla až příliš samorostlá. Mým úkolem bylo referovat, jak si situace stojí. Zda Hutter bedlivě střeží místní hospodářství, dostatečně oddaně hájí zájmy svého vzdáleného pána či dohlíží na výběr přijatelného množství daní. Zdejší šejdíři, jak rádi by je rozkutáleli do vlastních kapes… Císař si žádá stále větší berně – blíží se rozhodný boj s Turkem.

Celá habsburská říše císaře Leopolda I. byla neustále jako vařící, přetopený kotel. Jak z vnějšku, tak z vnitřku to v ní nebezpečně bublalo a syčelo. V Horních Uhrách bylo prozrazeno zrádné spiknutí Rákócziho, Zrinského, Frankopana a Nádasdyho proti říši, skrytě podporované tureckou Portou. Poslední tři byli pro výstrahu popraveni a jejich statky zabaveny. V Levoči a Prešpurku se začalo nemilosrdně zatýkat a popravovat. Zrada, krev, smrt. Uhři, Francouzi, Turci – hojný výčet zarytých nepřátel a zrádců císaře.

Poblíž vídeňského trůnu vrcholil skrytý boj dvou mocných Leopoldových oblíbenců – knížete Auersperga a knížete Václava Eusebia z Lobkovic. Pád mocného Auersperga nastal až na zásah samotného papeže Klementa IX., který Leopoldovi v tajné zprávě odhalil, že ho jeho první ministr vypočítavě zrazuje francouzskému Ludvíkovi XIV. za slib kardinálského klobouku. Po Auerspergově pádu stoupla moc a prestiž vtipného, ale velmi samolibého Lobkovice. I on však měl spoustu nepřátel, kteří jen vyčkávali, kdy šlápne vedle. To se stalo. Vaz mu zlomila nevýhodná rakousko-francouzská smlouva, nepřátelství mocného knížete Jana Adolfa Schwarzenberka a pohrdání a zlost maršálka Montecuccoliho, prezidenta císařské vojenské rady, když dobyvačný francouzský Ludvík XIV. porušil dohody a vpadl do Nizozemí a za Rýn. Své zájmy v Lobkovicově pádu jistě měl i hamižný předseda dvorské komory Sinzendorf, na jehož zlodějiny všímavý Lobkovic již dříve upozorňoval. Tak se tedy uražený Lobkovic stáhl na svůj roudnický zámek a věnoval se tam svým největším zálibám – rozsáhlé knihovně a obrazové galerii. A pak klidně a v ústraní dvora zemřel.

Má vlastní minulost se mi plete v hlavě. Dokážu se rozpomenout?

Ano, ty pestré obrazy jsou dosud jako živé. Vybavují se mi hlučné dětské hry, surové kopance zlých dětí ulice do slabšího, jejich výsměch a časté školní tresty. Nezasloužené! Byl jsem jejich hlavním aktérem. Malý, drobný, téměř neduživý klučina třesoucí se před silnějšími. Vidím také ztrápený pohled mé stárnoucí matky, přísnost strohého otce. Patria potestas, otcovská moc. Tvrdá otcova ruka. A žalostnou smrt dvou mých bratrů na spalničky. Kosila děti stejně jako vychrtlé starce. Všudypřítomná smrt. A hluboká jáma, jež dychtivě pohltila jejich nebohá mladá tělíčka… Prach jsi a v prach se obrátíš. Z let studií na jezuitských kolejích dosud cítím pohrdání a ústrky bohatších a vlivnějších spolužáků, zášť nenávistného okolí a touhu po vzestupu malého, bezvýznamného tvora. Svištění rákosky – a bolest. Zařekl jsem se, že již nikdy více ponížení. Touha vrátit Světu Zlo přehlušila Svědomí. Mlčím o Temnotách své duše při svatém přijímání… Jediné jasné chvíle jsem jako dítě zažíval v laskavé, chlácholivé náruči mé milé sestřičky Magdalény. Něžná, dobrotivá duše. Jiná než můj mladší bratr Johann, s nímž jsem si nikdy nerozuměl…

Dospěl jsem. Stal se ze mě právník. Snaživý, pečlivý, zodpovědný. Až na zem jsem se hrbil před mocnými pány. Při sebenepatrnější příležitosti souhlasně přitakával jejich nerozumům, jen aby si mé věrnosti všimli. Kvapem se tehdy blížily mé třicetiny. Právě jsem byl zavalen advokátními kauzami pro lichtenštejnskou vídeňskou kancelář. Úspěšně jsem vyřešil jistou peněžní záležitost za mnoho tisíc rýnských zlatých s rozpínavým ekonomem a merkantilistou Becherem, který tehdy s velkou slávou a k Lichtenštejnově nelibosti zakládal manufaktury ve Walpersdorfu, Linci a teď se snažil o to samé i ve Vídni. Třešničkou na dortu byl pak vleklý spor o pozůstalost po jednom vzdáleném knížecím příbuzném, jejž jsem pro štědrého Lichtenštejna překvapivě hladce vyhrál. Mé služby mě katapultovaly mezi vídeňskou advokátní elitu, a být loajální mi bylo samozřejmostí. Neboť se našli i lecjací úplatkáři, kteří mě zrazovali a slibovali. Pevný jako skála jsem odolal. Když jsem nečekaně narazil v pozůstalosti na listiny poslední vůle zemřelého (neuvedu jeho jméno), tajně jsem je zničil a můj pán nejistý soudní proces vyhrál. Mohu nazvat odchod z Vídně zaslouženou odměnou? Jistě, má gáže se zmnohonásobila. Věrnost se cení.

Slibná budoucnost. I ta si však žádá oběti. Byl jsem nucen opustit lože fantastické vídeňské milenky. Lstivě si mě omotala kolem ženského těla. Jak se jen jmenovala…? Kdo ví. Už je to velmi dávno. Barbora? No jistě. Vášnivá, bláznivá Barbora, plavovlasá hanebnice. Její polibky mi zpestřovaly zimní měsíce. To bujné poprsí, její živočišně hřejivé lůno. Jak ta se vyznala v tom, jak potěšit upracovaného, protivného úředníčka, kterému se z advokátních lejster a prolézaní archívů a knihoven dělaly mžitky před očima. Ženina náruč nad sebelepší Zákon!

Jistě se nepelešila jen se mnou. Prodejná jako všecičko kolem, podlézavá, smyslná mrcha, jež kupčí s tím, co jí Bůh nadělil. Falešná jako má rodná Vídeň. Mé svěží, kruté Město, opouštím tě. Zapomenout na pitky v bohatých nevěstincích, nablýskaných hampejzech pro lepší společnost, na bujaré sázky, prohry a výhry. Nevnímat faleš pod parukami v divadlech i úřadech. Vymazat si z mysli procházky kolem Dómu, nemyslet na lesk Hofburgu, odloučit se od rušných ulic přecpaných drožkami, těžkými šlechtickými kočáry, tupým, hlučným davem, živelností masného a zelného trhu. Nevidět lesk, špínu, kal. Nevdechovat vůni a nevidět třpytivé odlesky Dunaje v jarním slunci. Odloučit se od dětství, vykořenit. Už nikdy laskavé pohlazení milované sestřičky Magdalény. Smazáno, zapomenuto.

Vzdálený Šumperk. Jak neradostná představa to byla v první chvíli, když jsem se tu zprávu dozvěděl. Ale ta šance, která mi byla naznačena. Kdyby se starý, příliš vlažný knížecí rychtář Hutter ukázal nezpůsobilým svého úřadu… Jen tak trochu knížete Lichtenštejna popostrčit… Pokud by skutečně Hutter nebyl shledán dostatečně zodpovědným – mohl bych ho (já snaživý, učenlivý, pokorný) nahradit v tomto vlivném postavení. Nový (a mladý…) knížecí rychtář v Šumperku – to už zní velmi honosně. Jen ten ruch velkoměstské metropole na Dunaji mi nic nenahradí. Pulsující císařská Vídeň, mé rodiště.

Koniec ukážky

Table of Contents

ÚVOD

KNIHA PRVNÍ

KAPITOLA PRVNÍ

KNIHA DRUHÁ