Hříšné tajnosti – Ovládnutá

Ukážka z elektronickej knihy

také v tištěné verzi

www.fragment.cz

Portia Da Costa

Hříšné tajnosti – Ovládnutá – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Věnuji „jemu“ za pomoc mezinárodním organizacím na záchranu koček a za celkové hrdinství

Od Svedené přes Nespoutanou k…

Když se Lizzie Aitchisonová poprvé setkala s Johnem Smithem v baru Lawns v hotelu Waverley Grange, spletl si ji s prostitutkou na lovu klienta. Od začátku to mezi nimi silně jiskřilo a Lizzie neodolala Johnově krásné tváři padlého anděla a pružnému tělu v elegantním obleku. Rázem se rozhodla Johnovi jeho omyl nevymlouvat a na jednu noc se proměnila v „Bettie“, luxusní call girl.

Johna však dívka také zaujala. Vytrhla ho z prohlubující se nudy a probudila v něm nezvladatelnou touhu vlastnit tu krásnou, mladou ženu oblečenou ve vtipném retro stylu a s kurážnou, přesto však zranitelnou povahou. Působila mu na smysly jako droga.

Lizzie coby „Bettie“ a John si začali vášnivý, perverzní románek, původně zamýšlený jen po dobu Johnova obchodního pobytu ve městě. Rychle se z nich stal pár, protože oba si uvědomili, že chtějí víc než krátkodobý vztah. Současně ale oba řešili své problémy a složitou minulost. John potřeboval ve vztahu dominovat a Lizziina vzdorná nezávislost v ložnici i mimo ni pro něho představovala vzrušující výzvu až do té míry, že se hluboce zamiloval a rozhodl se Lizzie přemluvit ke společné budoucnosti.

Náhle na jejich štěstí padl stín z Johnovy minulosti a Lizzie si uvědomila, že má nebezpečnou sokyni…

A teď čtěte, jak to bylo dál…

1.

V zahradě

Po setmění se zahrada změnila na místo plné záhad. Vzduch ztěžkl vůní jehličí, citroníků a nočních květů. Lizzie tuhle část Francie nikdy předtím nenavštívila a už vůbec během dovolené neměla k dispozici celé luxusní sídlo. Všechno tu pro ni bylo nové, plné příslibů a intenzivního vzrušení.

A kam se poděl on, její druh, s nímž sem přijela? Byl záhadný stejně jako zahrada a její atmosféra, ale měl k Lizzie blíž než kterýkoliv jiný člověk na světě.

Stezka mezi stromy byla hrbolatá a neosvětlená, jen o kus dál svítila lucerna. Lizzie šla nervózně kupředu. Byla ráda, že si vzala sandály bez podpatků. John jí slíbil překvapení, ale Lizzie znala občasnou zvrácenost milencovy fantazie, od které se dalo očekávat cokoliv. Něco, po čem touží, i něco, čeho se bojí. Tedy aspoň trochu.

Noční vzduch byl vlahý a sotva rozechvíval listí v korunách, přesto se Lizzie ve splývavých šatech z tenké bavlny třásla. Nebyl to její obvyklý styl, navíc neměla ani spodní prádlo, ale takhle to John navrhl – podrobně – proto se podřídila. V tom lehkém oblečení si připadala víc než nahá a měla dojem, že zahrada se jí vysmívá a že místo listí a větviček keřů a svislých větví jí po těle šátrají neznámé ruce a všetečné prstíčky. Ráda by se zastavila a pro uklidnění se dotkla sama sebe, ale věděla, že na ni čeká její nádherný muž.

Zrychlila chůzi. No a co, i kdyby zakopla. Hlavně aby už byla s ním. Ostatně, neviděl ji tu nikdo kromě kmitajícího se hmyzu a možná hadů či žab zalezlých v podrostu. Uch, další důvod, proč odtud zmizet co nejrychleji!

Vpředu zablikala lampa, roztančené žluté světlo. Lizzie zvědavě spěchala přímo k ní a po chvilce se vynořila na malé mýtině. Propána, mýtinky v lese probouzely v Johnovy ty nejtemnější vášně a touhy. Lizzie upřímně doufala, že ani dnešek nebude představovat výjimku.

A skutečně, její milenec se tady proměnil v démona. Lizzie vrostla do země. Pohled na něho jí vyrazil dech.

Ten nádherný muž, s nímž žila, seděl u dlouhého dřevěného stolu před malým altánem. Jako Pán Temnoty se rozvaloval v dřevěném křesle s vysokým opěradlem, které pod jeho pružným tělem připomínalo trůn. Křeslo stálo u stolu bokem, takže John si dlouhé nohy mohl pohodlně natáhnout. Lizzie si honem skousla spodní ret, aby se blaženě a hrdě nerozesmála už při pouhém pohledu na jeho vypracovaná stehna, elegantní kolena a vytvarovaná lýtka.

Měl na sobě černé džíny a šněrovací kotníkové boty z černého plátna. Nebyly to tedy přímo kožené kalhoty a jezdecké holínky z jedné z jejích šílených fantazií, jež mu popisovala už brzy po jejich seznámení. Ovšem všechno ostatní odpovídalo skoro přesně. Přidusila záchvat hihňání při představě, že by si John opravdu navlékl kožené kalhoty. V kůži by mu to jistě fantasticky seklo, ale po pravdě, tahle rekvizita patřila k rockerským živočišným týpkům osmdesátých let.

„Co je tady k smíchu?“ zeptal se John, když se Lizzie zastavila v uctivé vzdálenosti od svého pána.

Och, tak si všiml, jak Lizzie přemáhá výbuch veselí. Za černou hedvábnou maskou – další rekvizitou z jejích sexuálních snů – mu zuřivě planuly zářící oči. Dramaticky zakrytá tvář kontrastovala se zlatou korunou kadeřavých vlasů.

„Smíš promluvit,“ pronesl John tiše a zastřeně. Z hlasu mu čišelo pobavení nad jejím smíchem.

Ano, bude to zábava, i kdyby to trochu bolelo. V kaluži světla vrhaného staromódní petrolejovou lampou uviděla na stole černý kožený popruh. Vedle něj ležel tenčí, elegantnější pruh kůže zakončený přezkou. Na stole stála i dřevěná vyřezávaná krabička a další maska z černého hedvábí.

„K smíchu tu není nic, můj pane,“ odpověděla Lizzie pokorně a s očima sklopenýma k zemi, i když toužila dál hltat pohledem tu jeho milovanou a krásnou tvář. „Asi jsem trochu nervózní, můj pane. A to se pak směju i v nevhodné chvíli…“

„Jsi tedy nervózní?“ John se natáhl pro velký kožený popruh a minutku si s ním pohrával, jako by chtěl potvrdit, že hrůza jde z něho oprávněně. Pak si dlouhou, štíhlou ruku přitiskl na nahý hrudník. Od pasu nahoru byl obnažený a hebká kůže se mu v záři lampy nazlátle leskla. V jižním slunci se už stačil trochu opálit. Lizzie toužila pohladit kůži poprášenou plavými chloupky, škubat za ně, možná i laskat a štípat bradavky přesně tak, jak to John měl rád a jak ho to zběsile vzrušovalo.

„Ano, to jsem. Nevím totiž, co od vás mohu očekávat, můj pane.“

Au au! Už zase to udělala. Jako vždycky. Bez mučení nahlas přiznala, že v submisivní roli je nejnemožnější na světě. Zírala na svoje nohy v sandálech a snažila se vrátit zpět do role. Johnovo tiché syknutí jí napovědělo, že se baví a taky si nad ní trochu zoufá.

Ale ty bys mě úplně poslušnou nechtěl, i kdybych to uměla, viď, Johne?

Lizzie se mu líbila taková, jaká je, s nedostatečnou disciplínou, a přesto se sklony k hrátkám.

„Za to krutě zaplatíš, otrokyně!“

S tím počítala předem.

Neodpověděla však. Dostala se do bodu, kdy to bylo téměř nemožné. Těžko mohla mluvit a nevypadnout z role, když jí celým tělem zmítala drásavá touha. John pro ni byl ten nejkrásnější muž na světě a možná to platilo i pro většinu žen, které měly to štěstí se mu ocitnout tváří v tvář. Ještě pořád jí připadalo k nevíře, že John, ten zlatý skorobůh, patří právě jí. Vybral si ji. Nemohla vědět, jak dlouho mu to rozhodnutí vydrží, ale v téhle chvíli bylo zbytečné lámat si hlavu neznámou budoucností.

Lizzie věděla jen tolik, že John se snaží splnit její potrhlé fantazie. Tohle sice nebyla podzemní kobka, o které mu před mnoha týdny vyprávěla do mobilu, ale vypadalo to hodně podobně.

„Pojď trochu blíž.“

Popošla k Johnovi po čistě zameteném dláždění a přitom bojovala s neodolatelným pokušením zvednout hlavu a dál ho hltat pohledem. Zblízka ucítila v nočních vůních jednu novou: kořennou, svěží, přesto ovocnou. Trochu jako John osobně. A kdyby se na něho směla podívat, rozeznala by ty jeho krásné rysy, které neskrývala maska: elegantně tesanou linii čelisti a brady, smyslná ústa a jemné vrásky kolem očí; známky stárnutí mu dodávaly větší přitažlivost, než kdyby byl mladší. Z Johna čišela vyzrálost a urozenost, což přesně tvořilo jeho podstatu – třebaže její druhou část se snažil potlačit, ignorovat jako bezvýznamnou.

Lizzie se snažila stát bez hnutí, ale chvěla se, protože ji znovu a jako pokaždé vzrušil.

„Neměj strach, otrokyně!“ Podle hlasu se usmíval, což Lizzie znala a milovala. „Neublížím ti.“ Opět se odmlčel a vrznutí dřeva jí prozradilo, že si na svém pseudotrůnu poposedl. Je vzrušený? Och, zbytečná otázka… Je nebe nad stromy půlnočně modré? „Tedy, neublížím ti víc, než budeš ty sama chtít.“

Lizzie se zhluboka nadechla a dala si záležet, aby se jí pod šaty svůdně nadzvedla ňadra, protože pak John mohl uvidět její ztvrdlé bradavky. A nejspíš rozeznal i tmavé houštíčko v jejím rozkroku. Podle všeho ty šaty vybral právě kvůli tomu – oblékl černovlasou dívku do téměř průsvitné světlé řízy.

„V těch šatech vypadáš k nakousnutí, lásko. Teď bych si ale ty kozy a kundičku rád prohlédl pořádně, tak co tě svléknout?“

Och, zbožňovala, když se k ní choval takhle vulgárně. V běžném životě měl přímo dokonalé způsoby a kultivované vyjadřování. Ovšem tady ujel. Na okamžik se zapomněl. Oslovil ji „lásko“, a ne „otrokyně“. Sláva, nikdo není dokonalý, ani John ne.

„No tak, na co čekáš? Svlékni se! Na tvoje snění za bílého dne nejsem zvědavý.“

Lizzie přidřepla a překříženýma rukama popadla lem šatů a jediným pohybem si je přetáhla přes hlavu. Byly volné, bez zapínání a pásku, takže rozkaz svého krásného milence splnila bez problémů. Ostatně v podobných šatech tady chodívala často. John nebyl jediný, komu se občas zachtělo šoustat bez sebemenšího zdržování.

„Není bílý den,“ namítla Lizzie a širokým máchnutím odhodila šaty stranou. Lehounká látka jako by plula, i když ji nemohl poponést ani závan větříčku, a uvízla na keři.

„A s tím odmlouváním přestaneš!“ Mluvil mile, pobaveně. V podobných situacích nikdy nehulákal a nezuřil, nevyhrožoval. Jeho dominantní postavení a majetnický přístup to nevyžadovaly.

Zatím se znali jen relativně krátkou dobu, ale přesto ji John už viděl víc než kompletně, a navíc tak intenzivně jak předtím žádný muž. Měl schopnost „vidět“, pozorovat ji s takovým soustředěním, jako by očima pronikl nejenom do důvěrných zákoutí jejího těla, ale i do hlubin srdce a duše, jako by šlo o laser. A právě takový pohled na ni upíral teď. Trochu idiotsky se pokusila zakrýt se, jednou dlaní si přiklopila rozkrok a paži druhé ruky si přitiskla na prsa.

„Propána, co to vyvádíš?“ zasmál se John tiše a jeho úsměv ozářil tmu jak vycházející slunce.

„Hmmm… promiň.“ Lizzie spustila paže k bokům a snažila se hrdě vztyčit hlavu a přitom se Johnovi nepodívat do očí. Otroci se mají chovat pokorně a poslušně – cha, to zrovna!

„To už je lepší. A teď pojď blíž.“ Lizzie vzhlédla, což se od ní zřejmě čekalo, a zachytila Johnovo shovívavé gesto. Ladné ruce měl položené na stehnech; roztáhl kolena, aby Lizzie mohla vstoupit přímo mezi ně.

Pomalu, rozvážně došla až k Johnovi a pak měla nahé nohy sotva dva centimetry vzdálené od černé látky džínů. John beze slova ukázal bradou na masku a kožený obojek, ležící vedle krabice na hrubém dřevě starého stolu. Lizzie byla zvědavá a taky trochu nejistá z tajemství skrytého v kazetě. Nasadila si masku na oči. Zúžila jí zorné pole a připomněla jí jinou masku, mnohem přepychovější, kterou měla na svém prvním – a velmi dobrodružném – večírku s Johnem. Vzadu na hlavě si masku zavázala na černou stuhu. Poprvé bezchybně, ale nebylo divu, protože si to trénovala před zrcadlem a přitom si představovala, jak senzačně by to takhle slušelo Bettie Pageové v jednom z jejích fetišistických filmů.

„Dobrá,“ řekl John a zlehýnka ji pohladil po tváři těsně pod okrajem masky, a ten jemný dotek znamenal předzvěst dalších, mnohem drsnějších. „Teď si klekni!“

Lizzie se svezla na kolena a neúspěšně se snažila potlačit třes v těle. Johnova vůně a jeho blízkost na ni působily jako místní opojné drsné víno, které tu spolu popíjeli. Bláznivě a propastně opojné. Závratně opojné. Zblízka se mu kůže leskla jako satén a pod měkkou opranou džínsovinou se mu vzdouvala obrovská boule.

„Ach ne, všechno má svůj čas. Ještě si počkáš.“ John jediným mávnutím odhrnul hustou černou oponu Lizziiných vlasů. „Podrž si je nad čelem!“ poručil a pak jí kolem krku připnul kožený obojek. Pak do něj zahákl prst a škubl, přitáhl Lizzie obličejem těsně ke své erekci zakryté džínsovinou a podržel ji tam. Lizzie cítila na tváři drsný dotek látky, dýchající jeho živočišným žárem.

„Ráda bys ochutnala, je to tak?“

Lizzie jen přikývla a tváří se mu slastně třela o rozkrok, možná vášnivěji, než jak si v této chvíli John přál, ale na to se neohlížela. Odvážně zaútočila a přes látku kalhot ho políbila na erekci a zabořila se mu obličejem do rozkroku stejně jako toho prvního večera, kdy se poznali v malebném staromódním hotelu ve své vlasti.

„Však tě nakonec ošoustám, otrokyně, ale musíš si to zasloužit.“ John jí trhnul obojkem. „Ale to jistě víš, ne? Nejdřív musíš uspokojit moje zvrhlé choutky a libůstky. Necháš si seřezat ten svůj krásný, dokonalý, smetanově bílý zadek dorůžova.“

Lizzie mu do rozkroku vtiskla další polibek.

Přikývla.

Uchopil ji za bradu, aby ji přiměl vzhlédnout ke svému pánu a – navzdory všemu – sobě rovnému druhovi v černé masce na očích. „Nezapomněla jsi naše bezpečné slovo?“

„Jsou to ,květy‘. Ale stejně ho neuslyšíš.“

„Vážně?“ Usmíval se jako sám Lucifer, krásný a bezmezně nebezpečný.

„Ano!“

„Tak dobrá… však uvidíme.“ Dlaní ji pohladil po vlasech, tváři, rtech, po nichž zlehka přejel palcem. „Vstaň!“

John popadl Lizzie za loket, aby jí pomohl vytáhnout se do stoje. I ve chvílích, kdy byl superdominantní vládce, nezapomněl na svoje dokonalé způsoby, které mu vštípila výchova i přirozená lidská slušnost. A právě díky těmto vlastnostem se mu Lizzie ochotně podvolovala. Zasloužil si její obdiv jako žádný jiný muž na světě.

Za obojek ji vedl tak, aby si mohla lehnout přes stůl. Staré dřevo ji tlačilo do stydké kosti a Lizzie strašně moc toužila se o něj třít. Rozkrok ji bolel touhou po Johnovi, ale musela si ještě počkat, i když vzrušení ji bezmála okradlo o vlastní vůli. Vychutnávala tlak lesklého dřeva do rozkroku, břicha a ňader. Opřela se čelem o paže a pokusila se využít techniky biofeedbacku, kterou ji John začal učit. Bylo to marné. Změnila se na šílející změť strachu, nedočkavosti a primitivního chtíče.

„Myslím, že bychom si to měli kapku ozvláštnit, souhlasíš?“ Studenou dlaní laskal Lizzie po zádech a hýždích, testoval jejich tuhost a pružnost. Cítila každičký jeho nehet, zvlášť když jí prsty zaryl do škvírky mezi půlkami a škádlivě jimi přejel po konečníku. Co má v plánu, proboha? V té dřevěné krabičce se skrýval nějaký nástroj, tím si teď byla jistá; zato neměla představu jaký a k čemu poslouží. Předmět, který jí John strčí do úst… do pochvy… nebo do zadku. Po celém těle ji zamrazilo.

„Je ti zima? Chtěla bys přikrývku?“

Zavrtěla hlavou. „Ne, pane. Cítím se dobře. Příjemně.“

John se rozesmál. „Vážně? Tak s tím radši něco uděláme, ne?“ Hlas mu zněl pobaveně a Lizzie jako by viděla jeho modré oči, jiskřící za maskou. Ráda by se po Johnovi ohlédla, ale musela zůstat bez hnutí a poslušná, nevrtět se a nedívat se na něho. Soustředila se na měsíční světlo, prostupující zelenočernými korunami stromů a keřů, a snažila se myslet jen na tu krásu.

Bylo to však náročné, protože zaslechla cvaknutí otvírané krabičky a neviděla, co z ní John vytáhl.

Lizzie slyšela jen nepatrné a zřejmě nacvičené pohyby, tiché a nerozluštitelné. A rozsvítilo se jí až v okamžiku, kdy se jí do pochvy zabořilo cosi kluzkého a ledového.

Na okolí vagíny a i do ní jí John nanášel lubrikační gel. Nešetřil jím, i když ho vlastně nepotřebovala. Klidně by odpřísáhla, že vlastní vláhou už namočila i okraj stolu, o který se opírala. John však dvěma prsty zasunoval velké chuchvalce gelu hluboko do pochvy, a znovu a dál. Lizzie se bála, že později při styku gel způsobí nepěkně mlaskavé zvuky.

„Jen drž.“ Volnou rukou se jí John opíral o kříž a po další dávce gelu Lizzie ani nedopřál, aby se přichystala, a vtom do ní vtlačil studený, hladký a tvrdý předmět.

Vejce. Těžké skleněné vejce. A velké. Cpal jí ho do vaginy a Lizzie navzdory svému odhodlání mlčet a naschvál nevydat ani hlásku zasténala. Ten ďábelský balvan ji mučil, tlačil uvnitř a pod Johnovými silnými prsty se tuhou chodbičkou posouval stále výš. Když se zarazil o její dělohu, Lizzie připadal jako gigantický vetřelec a při každém nádechu jí dráždil kořen klitorisu. Navíc cítila i šimrání hedvábné šňůrky, která jí z pochvy visela ven.

Ty ďáble! Dobře víš, co to se mnou dělá, že už skoro vrcholím, a to jsi ještě ani pořádně nezačal!

Nemusela pronést ani slovo. Nepochybovala, že ji John zaslechl.

„Vsadím se, že by ses ráda sama sebe dotýkala, je to tak?“ John obcházel stůl a očividně si vychutnával pohled na to, jak ji naaranžoval s roztaženými stehny, mezi nimiž se houpal provázek – bílý nebo černý? Nebo barevný?

„Ano… Ano, můj pane. Toužím se sama laskat v rozkroku.“ Vzpurně zakroužila boky a hlasitě vyjekla, protože vejce se v ní mučivě pootočilo. Měla pocit, že klitoris jí narostl do obřích rozměrů a trčí jí mezi stydkými pysky, vytěsněný vetřelcem ve vagíně.

„Ani hnout, ty neposlušná couro! Ani hnout!“ John jí sáhl mezi nohy, pohladil ji po vnější straně genitálií a jemně škubnul za šňůrku.

Lizzie sípavě lapala po dechu a snažila se nenaříkat. Bože, jestli teď je to takové, co ji vlastně čeká, až se John opravdu pustí do díla?

„Chceš, abych tě dovedl k orgasmu? Možná bys muka snášela líp, kdyby tě zaplavily endorfiny z vrcholné rozkoše.“

„Ne! Tohle není žádné mučení… můj pane. Jsem staromódně vychované děvče. Jsem zvyklá všechno si zasloužit. Pak mě odměna těší o to víc.“

Samozřejmě to byl nesmysl. Umírala touhou po vyvrcholení. Zdálo se jí však vhodnější přistoupit na Johnovu hru.

John se naklonil nad stůl vedle Lizzie a těsně u ucha ucítila jeho ústa a jeho dech, jenž jí rozechvíval pramínky vlasů. „Zbožňuju tě. Ale to víš, mám pravdu?“ zašeptal John něžně a mírně, procítěně jako její milenec, ne její vládce.

Lizzie neodpověděla. Nemusela. John si byl jistý, že ona ho zbožňuje naprosto stejně.

Pak se opět napřímil a rukama jí pomalu, skoro urážlivě, přejel přes hýždě a stehna. Testoval napětí v jejích svalech, její poddajnost, a tím ji nažhavil ještě víc. Ta Johnova zpupnost v ní ještě posílila touhu dráždit se v rozkroku vlastními prsty.

„Výborně. Takže budeme pokračovat.“ Při řeči zvedl široký pruh kůže – býkovec – a pomalu, škádlivě s ním přetáhl Lizzie přes zadek. Úder byl spíše naznačený a bolest mírná, přesto nepopiratelná, a Lizzie se jí děsila předem. Při sexuálních hrátkách doma v Anglii už zažila výprask Johnovou dlaní a pravítkem a bičíkem, a dokonce i tenisovou raketou. Zatím ji však nikdy netrestal skutečným koženým řemenem – jednou dvakrát ji pleskl koženou podrážkou svého pantofle, ale i to byla spíše hra. Teď ovšem vytušila, že o hru nejde. Že to bude opravdovější a bolestivější.

Sama žasla, proč o takové mučení vlastně stojí. Ale stála.

„Připrav se, drahá otrokyně.“ John nechal řemen na okamžik ležet na Lizziiných hýždích, jako by si ten pohled vychutnával, a pak ho zvedl.

Lizzie zatajila dech a v duchu prosila: Udělej to! Udělej!

Udělal.

Zasvištění a náraz. Na okamžik Lizzie nedokázala své pocity utřídit. Bolest? Nevěděla. Vyrazila jen divné zamňouknutí, ale sama si nebyla jistá, zda to vyvolal úder řemene do nahé kůže nebo pocit, jenž se jí rozlil v lůně díky pohybu skleněného vejce: narazilo do citlivých nervových zakončení a zevnitř jí dráždilo klitoris. Orgasmus? Možná… Ale současně s narůstající slastí se jí na zádech vzepjala ohnivá stěna spalující bolesti, pocit zpožděný pokřiveným vnímáním času.

Lizzie náhle nevěděla, zda se ocitla v nebi, nebo v pekle, ale tušila, že nakoukla do obou světů současně. Kolébala se a svíjela a rukama si svírala půlky, jako by se jimi snažila oheň zdusit. Klitoris jí pulzoval ve stejném rytmu jako žhnoucí zadek.

Bože, ano, vrcholí? Pochva se jí zaťala, znovu zhoupla to ďábelské vejce, takže všechno rázem bylo ještě horší… lepší… horší… Kurva, kurva, doprdele!

„Ne, ne, máš na víc.“ John odtrhl Lizzie ruce od zadku. „Drž se stolu!“ Jemně jí natáhl paže kupředu a Lizzie poslechla, prsty sevřela protější hranu stolní desky.

John už nedodal ani slovo, ale nechal za sebe mluvit řemen býkovce, který na Lizzie dopadal nemilosrdně a tvrdě, jako by byla stejný kus dřeva, na němž ležela. Zadek jí hořel nesnesitelnou bolestí už po první ráně, nebo to byly dvě? Už je nedokázala počítat. Visela na hraně stolní desky jako na zábradlí potápějícího se vraku a zběsile se stydkou kostí třela o tvrdé dřevo. Nezvládla rozeznat, jestli v tom žáru ji stravuje i sopečný gejzír orgasmu nebo jen bolest. A ta bolest byla krutá, jako by John z hýždí serval kůži a bil ji přímo na živou tkáň, ale kupodivu nepřestávala zadek zvedat ranám vstříc, vábila ho. Ještě, ještě, jako by mu říkala svou rozpálenou bolestí, jako by ho dráždila: Přidej, nešetři mě, čert tě vem, hajzle, protože já to vydržím!

Jak dlouho už to trvá? Lizzie by zpola věřila, že se bolestí svíjí celé dlouhé hodiny, ale posledním zbytkem příčetnosti si přece jen uměla spočítat, že John ji švihl pouze pětkrát a netrvalo to ani minutu.

„Och, ty má lásko…“ Hlas se Johnovi zlomil, kožený býkovec se s měkkým plesknutím svezl na dláždění pod Lizziinýma nohama. A pak John celým tělem padl přímo na ni a stehny a poklopcem kalhot jí dřel hořící kůži na zadku. Rukama jí podél paží vyjel k zaťatým rukám a propletl si prsty s jejími. Zakroužil boky a na hýždích Lizzie zažehl výbuch čerstvé bolesti, ovšem přitom ji klitorisem tlačil k dřevu, které ji při Johnových pohybech masírovalo. A náhle Lizzie unikl vysoký průzračný výkřik, jenž neměl nic společného se zmučeným zadkem, protože v lůně jí vytryskl nový a zběsilý orgasmus, zatínající se kolem vetřeleckého vejce, jež stimulaci prodlužovalo a umocnilo k zešílení. A John srazil Lizzie do propasti extáze ještě hlouběji, protože jednou rukou ji začal laskat v rozkroku.

„Ach bože… ach k čertu...“ Lizzie se svíjela pod Johnovou tíhou, ale hranu stolu už nepotřebovala, protože všechnu práci obstaral on drsným a něžným kouzlením prsty na jejím klitorisu.

„Miluju tě,“ zalapal John po dechu a Lizzie se vzápětí roztříštila na milion šťastných střípků. Toužila to vyznání slyšet, i když si říkala, že na tom nesejde, že hlavní jsou Johnovy láskyplné projevy. Otevřeným vyznáním lásky doslova škudlil, rozhodně se jím neoháněl při každé příležitosti. Pro Lizzie tak bylo vždy stejně nové a drahocenné jako poprvé.

„Taky tě miluju,“ vydechla a rozbolavělým zadkem se mu třela o rozkrok, jako by slova chtěla ještě takhle potvrdit. „Chci tě,“ dodala skoro bez dechu, protože v těle se jí sbírala další exploze rozkoše.

„Tady? Teď?“ zeptal se John, jako by mu Lizzie nabídla královskou výsadu. Stále byl její vládce a pán, ale ona se stala jeho paní, jemu rovnou. Byli noční božstvo sexu.

„Ksakru, ano!“ vřískla a roztáhla nohy ještě víc, aby ho pozvala do sebe. „Čert tě vem, zmocni se mě! Ale nejdřív bys měl vytáhnout to zatracený vejce. Jsi velký, ty můj hřebče, oba se tam nevejdete!“

Johnův smích přetékal ryzím štěstím. Nadzvedl se, sáhl dolů a zatáhl za šňůrku. Jindy by vejce vytahoval pomalu, laškovně, ale naléhavý příval chtíče mu otálení nedovolil. Když Lizzie s dalším prchavým záchvěvem slasti vyskočilo vejce z vagíny, zavrčela jak vlčice. A celou tu dobu jí John druhou rukou dráždil na klitorisu.

Vejce se hlučně odkutálelo po dlážděné cestě stranou, kde zůstalo bez povšimnutí ležet.

Zvuk rozvíraného zipu poklopce zněl Lizzie jako rajská hudba, stejně jako tiché zašustění rozbalovaného kondomu. Tlak Johnova žhavého a mohutného penisu na bránu její chodbičky pak znamenal absolutní, vytoužené blaho. Zakolébala kyčlemi a John se jí zabořil do těla. Ani nevnímala ostré zoubky zipu, rozdírající bolestivě žhnoucí kůži na půlkách. John se do ní zarýval, přirážel znovu a znovu a jeho vulgární pobídky vznesly Lizzie do vonného večerního vzduchu jako nesmlouvavá křídla.

„Ano! Och Johne, miláčku Johne! Ano, ano, ano!“ křičela Lizzie a prohýbala se v zádech, zatímco vlastním tělem vycházela vstříc Johnovým drsným útokům. Současně John nepřestával Lizzie laskat zepředu na klitorisu a přitom vrčel kletby a nadávky protkané lichotkami.

„Och, Lizzie,“ vydechl John. Rozkoš a drásavá radost mu zabarvila hlas a boky bušil, bušil, bušil do jejího lůna, které před ním nažhavilo už skleněné vejce, a v latexu zběsile zapulzovalo jeho vřící sperma.

A když se spolu vyčerpaně zhroutili na stůl, Lizzie opět vyvrcholila.

Vlastně to moc nebolelo. Nijak zvlášť. Ne přehnaně.

Lizzie natáhla krk a ohlédla se přes rameno do zrcadla. Jednou rukou držela vyhrnutou noční košili a druhou si opatrně ohmatávala růžové obliny zadku. Bolest se dala vydržet bez vyjeknutí; Lizzie jen tiše sykla.

Ty geniální ďáble! Zvolil jsi dost silné rány, abych stopy po nich viděla i cítila, ale současně aby mě neodradily od zopakování celého rituálu. O SM praktikách jsem něco věděla už předem, ale netušila jsem, že je možné i tohle, že člověk může chytře diktovat nejen míru bolesti, ale bažení po její další dávce, pane Smithi.

A po pravdě, trochu ujetým způsobem se jí vlastní seřezaný zadek docela líbil. Na vrcholku každé hýždě zářila sytě růžová nepravidelná skvrna, připomínající mapu nezávislého území, a rudé skvrny přetínaly jemné linie, stopy po hranách řemenu. Lizzie bylo jasné, že spoustu lidí by pohled na její pohmožděný zadek zděsil, ale ona ty rudé skvrny považovala za odznak cti a odvahy, který si tvrdě vysloužila.

Ale John na tom stole na ni útočil jako divoká šelma a Lizzie by přísahala, že na důkaz toho má v břiše zadřené třísky. Vyhrnula si dlouhou košili z meruňkového saténu i vpředu a prsty si přejela po břiše. Žádné třísky. Tedy, žádné viditelné. Stiskla si kůži dvěma prsty. Ne, žádný tuk, zatím. Tady na jihu Francie se oba cpali jako koně. Provensálská kuchyně byla sytá a čerstvá, se spoustou rajčat a oliv a lahodných ryb. Ale zřejmě díky spoustě sexu, častým procházkám, a dokonce i pár výletům na kole zvládali ty hory kalorií spálit.

„Páni, tohle je ta nejkrásnější vyhlídka v celé jižní Francii a já vyzvu na souboj každého, kdo bude tvrdit opak.“

Lizzie se prudce obrátila. Ten milovaný, známý, tichý, vzrušující hlas. John stál ve dveřích a obdivně se na ni díval. V očích mu jiskřil pohled šelmy a rty zvlnil v majetnickém a mužném úšklebku. Než Lizzie stačila pustit vyhrnutou košili, aby jí spadla ke kotníkům, John dodal: „Ale ne, nech to takhle.“ Poslechla dřív, než v mozku stačila jeho příkaz vůbec zaregistrovat.

John k ní přistoupil a zůstal jí stát těsně za zády. Přes rameno se jí zadíval do zrcadla.

„Otoč se!“ zavelel a pak jí dlaní přejel po kyčli a stehně, ale předtím se jí stihl palcem zarýt do rudé skvrny na vrcholku hýždě. „Úžasně ti to sekne.“ Dál jí palcem hnětl zmučené místečko, až se Lizzie zasvíjela bolestí i nově probuzenou touhou.

Lizzie připadalo k nevíře, že John může pořád chtít sex, ale chtěl. I její vlastní libido se na dovolené utrhlo z řetězu.

„No, není to hezký pocit. Dost to bolí.“ Zavlnila se mu na těle, pořád s vyhrnutou košilí se mu třela o kyčel. John měl na sobě jen kalhoty tmavě modrého pyžama z teninké bavlny.

Lizzie se přitiskla na bouli pod jeho kalhotami. Nebyla jediná, koho zdejší pobyt proměnil na nadrženého zoufalce.

„Doufám, že to nebolí moc,“ šeptl John a zabořil se jí tváří do vlasů. V zrcadle se jeho opálená pleť ostře odrážela od jejích černých vlasů. Během čtrnáctidenního pobytu pod jižním sluncem se stačili opálit a Lizzie jen žasla, že John vypadá ještě nádherněji než obvykle. Ona sama se opálila jen lehýnce, protože měla světlou pleť náchylnou ke spálení. John Lizzie přísně hlídal, aby to se sluncem nepřeháněla. Občas měla chuť mu naschvál vzdorovat, ale současně jí jeho panovačnost dělala dobře. Nezapomínala, že mu na ní záleží, ale byl zvyklý vydávat rozkazy a dominovat všem situacím.

„Ne… Moc ne. Zkrátka o tom vím. Kožený řemen přilne ke kůži víc než dlaň nebo pravítko.“

John se ustaraně mračil do zrcadla.

„Pravda,“ připustil tiše. „Ale vždycky mi dej vědět, rozumíš? Občas se s tebou nechám strhnout nadšením. Jsi můj vzácný poklad a nesnesu pomyšlení, že bych to s trestem u tebe přehnal.“

Občas – a právě teď – se Lizzie zmocnila zvědavá žárlivost na všechny ty ženy, které John měl před ní. Byla to hloupost, ale stejně si nedokázala pomoct.

„Neboj se. Jakmile mi něco bude proti srsti, hned zahulákám ,květy‘! Ale já ti přece věřím, Johne, a věřím, že jsi měl dost praxe, abys svou techniku vybrousil, a bezpočtu šťastných milenek. Je mi jasné, že jsi chodil na podobné večírky, jaký jsme spolu navštívili, a tam sis mohl mezi nádhernými ženami doslova vybírat a dát výprask každé, na kterou jsi ukázal.“

John Lizzie objal a současně s tím jí noční košile sklouzla dolů zlehka jako dech. Patřila k prádlu, které jí osobně vybral a koupil. John byl však natolik ohleduplný, že Lizzie nekoupil jen prádlo podle vlastního vkusu, ale pořídil jí i spoustu věcí, které by si vybrala sama: spoustu veselých pyžamových kalhot s pruhy nebo bláznivými vzory, bílá i barevná trička a tílka. A dnes večer Lizzie sáhla po této noční košili, protože jí po ztýraném zadku chladivě splývala.

John si Lizzie obrátil obličejem k sobě a upřel na ni oči průzračné jako zdejší polední obloha. Upřímné oči.

„Samozřejmě že jsem měl ženy. To přece víš, lásko, nikdy jsem to nepopíral.“

„Vím… Asi jsem jenom žárlivá.“ Nemělo cenu zapírat. „Ženy vždycky žárlí na bývalé partnerky svého milovaného.“

John ji jemně podebral dlaní bradu a něžně, ale naléhavě se vyjádřil. Ano, lásku jí nevyznával moc často slovně, ale líbal ji tak, že to hovořilo za něho.

„Většinu z nich bych tak neoznačil. Byly to spíš známé než přítelkyně.“ John políbil Lizzie na čelo. Horkým dechem jí pocuchal černou ofinu. „Popravdě, dívku jako ty jsem v životě neměl. Nikdy.“

V mozku jí zaznělo jméno: Clara!

Co pro tebe znamenala Clara, Johne Smithi? To jistě byla přítelkyně. Musíte být ve stejném věku.

Ale Lizzie moudře mlčela. Jen potvora by Johnovi otloukala o hlavu vztah s ženou, jež mu tak ublížila, a to hned dvakrát. Lizzie však bylo jasné, že John dobře ví, koho Lizzie považuje za svou rivalku.

Koniec ukážky

Table of Contents

Od Svedené přes Nespoutanou k…

1. V zahradě

Tipy pro Vás a Vaši čtečku: