Adele Parks

TADY A TEĎ

2014

Ukážka z elektronickej knihy

Pro Jimmyho

Prolog

„Takže ty tvrdíš, že víš o lásce všechno, jo?“

„Vím dost.“

„A já zase nic. Láska je pro mě stejně prázdný pojem jako ufoni nebo duchové. Nevím o tom ani to nejmenší.“

Rozesmála se, jako by si myslela, že to řekl z legrace. Ten smích se zapsal do jejich života. Smála se nahlas a od srdce, kurážně. Rozpačitě se na sedadle zavrtěl, protože ho překvapilo, jak ho její praštěné řeči začínají bavit.

„Proč vlastně nevěříš na lásku?“ zeptala se a ani neskrývala roztomilý úžas.

„No protože člověk se při ní akorát trápí,“ řekl a nasadil výraz znaveného frajera. Dělal si sám ze sebe legraci, aby nepoznala, jak vážně to myslí.

„Ale nenávist na druhou stranu taky člověku nepřináší zrovna moc velké potěšení,“ namítla. „Když o tom tak přemýšlím, v životě jsem nepotkala šťastného cynika ani zoufalého optimistu. Takže nejlepší je optimismus jako takový. To je přece úplně jasné.“ Zářila radostí, jak to pěkně vymyslela, a on jen pomaloučku, nevěřícně vrtěl hlavou. Snad i pobaveně.

Zaujala ho.

1976

1 – Eddie

Eddie stál na prahu svého domku v řadové zástavbě v Claphamu a zhluboka dýchal. Snažil se nasát do plic co nejvíc chladného vzduchu černé noci. Doufal, že s každým pomalým výdechem se vyplaví trocha vůně hezkých chvilek, které by Diane určitě neschvalovala. Šaty mu páchly tabákem, táhla z něj whisky a pivo. A bude se muset taky osprchovat, aby z něj nebyla cítit ženská. Jak tam tak stál, všiml si, že v sousedství už začínají strhávat ze schodů před vchodem černobílou viktoriánskou dlažbu. Eddie nechal tu jejich odstranit hned, když domek zdědili. Taky vybourali starou vanu a místo ní si dali nainstalovat mnohem hygieničtější plastovou soupravu umyvadla, vany a klozetu v avokádově zelené barvě. Nechali si zavést ústřední topení, protože topit v kamnech bylo nepohodlné a všude byly samé saze. Jak osvobozující pocit! Pryč se vším starým! Ať žije nová doba! Pokrok! Dívat se kupředu, o to jde. Ne se ohlížet zpátky, to nikdy nebyl jeho styl. A nikdy nebude.

Diane modernizovat dům nechtěla. Pořád mlela, že by se měly zachovat historické prvky, protože jednou určitě přijdou zase do módy. Přála si, aby zůstal takový, jaký byl v dobách, kdy tam bydlela s rodiči jako malá.

„Jasně, ale až budeme chtít koupit něco většího a tohle prodat, nikdo se na takovou barabiznu nepřijde ani podívat,“ vysvětloval jí Eddie. Diane podle něj odmítala pochopit, že většině lidí život ve dvacátém století vyhovuje, a to ho dráždilo. Ale ona se vždycky rozčílila a oháněla se hloupými argumenty, což se v poslední době stávalo čím dál častěji, hlavně když se napila.

„My nic většího nepotřebujeme! Ani si to nemůžeme dovolit!“ mečela na něj protivně. Vždycky měla takový ukňouraný ječák. Už hezkých pár let.

Ano, trochu s účty za tenhle dům bojovali, ale stejně bylo Eddiemu líto, že ho Diane nechce nijak zvelebit. Koneckonců to je jeho dům, třebaže ho zdědili po jejích rodičích. Takový je zákon. Pokud by se ho rozhodl prodat, mohl to klidně udělat. Rozčilovaly ho i staré kazetové dveře, parkety a kamenné výlevky. Řekl jí, že nemíní bydlet v muzeu. A tak muselo všechno pryč.

Eddie si povzdychl, že už skoro rok na dům nesáhl. Zjistil, že ani sebevíc jasně oranžových plastových křesílek neudělá z čísla popisného 47 dům jeho snů.

Váhavě strčil do dveří a přinutil se vstoupit. Okamžitě ho do nosu praštil pach zvratků a špinavých plen. Div se neotočil na podpatku a neutekl.

V chodbě se objevila Diane. Neumytá a neupravená. Mastné vlasy jí padaly do obličeje, na sobě měla ušmudlané džíny a v podpaží koláče potu. Nicméně se i přes dva porody pořád pyšnila báječnou postavou, to musel Eddie uznat. Všiml si toho pokaždé, když se na ni podíval. Přestože kojila, prsa se jí nezvětšila, a tak se neobtěžovala nosit podprsenku. Pod tričkem se jí skoro pořád provokativně rýsovaly dvě drobné tvrdé bradavky. Měla dlouhé nohy a hezký zadek. Eddie nechápal, jak je možné, že se Diane tak urputně brání pokroku, když je její tělo jako stvořené pro tuhle dobu. V šedesátých letech měla trochu problém, protože muži tehdy toužili po ženských, které bylo za co chytit, zato v těch sedmdesátých je Diane se svou štíhlou a vysokou postavou za bohyni. Teda kdyby se aspoň umyla.

Beze slova mu strčila do náruče mimino a Eddiemu vypadl z ruky scénář. Papíry se rozlétly po zemi jako okvětní plátky odkvetlé růže. Trpce zalitoval, že si neočísloval stránky. Diane lhostejně pokrčila rameny a odešla do kuchyně. Už se nenamáhali plýtvat zdvořilostí a mluvit spolu. Eddie nepotřeboval slyšet, že měla špatný den, že holčičce rostou zuby, nedá se ukonejšit a že plenky smrdí víc než obvykle. Diane mu takové věci dřív říkávala, jak u tohohle miminka, tak předtím u chlapce, ale bylo to každý den stejné, pořád dokola to samé a Eddie jí neměl jak pomoct a Diane se zdálo, že by se mu stejně nechtělo. Eddie už ani sám nevěděl.

Bezmyšlenkovitě si posadil ufňukánka na bok a opřel se čelem o zeď. Cítil, jak hicuje. To bude tou whiskou. Měl zůstat u piva. Neměl se nechat vyhecovat a pít v poledne kořalku, ale to se lehko řekne. S tou holkou byla taková sranda. Koketovala, blbla. Navíc věděl, že po whisce se jí bude chtít zlobit. Není nic lepšího než si odpoledne příjemně a nezávazně zaprcat. No, vlastně ještě lepší je vzít ji pořádně natvrdo. Předsíň měli vytapetovanou hladkou vinylovou tapetou s módním vzorem hnědé kostky na světle hnědém pozadí. Na podlaze byly korkové dlaždice. Obojí vybíral, ale teď se mu to nelíbilo. Na okamžik se mu zazdálo, jako by se ocitl v cele pro duševně choré. Jen měkké polstrování scházelo.

Eddie se přinutil podívat na Zoe. Takové tlusté děcko. Když na ni baby koukaly do kočárku, rozplývaly se, jaký je to buclatý andílek, roztomiloučké stvoření a holčička krev a mlíko. Chválily ji tak proto, že samy měly za války hubené děti, a tak se jim teď tlustá mimina zdála nejlepší. Eddiemu se jeho dcera nelíbila. Kdyby aspoň nebyla tak moc baculatá. Plenky na ní div nepraskaly, šatičky ji škrtily, čepičky jí byly malé a sklouzávaly z její velké hlavy a punčocháčky přes tlustá stehýnka ani nešly natáhnout. Dean byl přesně stejný. Eddie si myslel, že to časem vyběhá, ale nevyběhal. Bylo mu pět a nosil oblečení pro osmileté děti. Nohavice měl dole věčně od bláta, protože Diane byla příliš líná, než aby mu je zkrátila. Líná, anebo neschopná. Jenže u kluka si aspoň můžete říkat, že je třeba podsaditý nebo mohutný, a utěšovat se, že z něj vyroste ragbista. Proboha, vždyť se píše rok 1976! Člověk musí mít štíhlé a pružné tělo, aby mezi moderními, bohatými a žádanými lidmi obstál! Ti buclatí... prostě nemají šanci.

Eddie psal pro BBC. Očekávalo se od něj, že bude mít styl a glanc. Patřil k hrstce vyvolených. Znal se s lidmi, na které se jednou bude vzpomínat jako na ikony své doby. U Eddieho se tedy rozumělo samo sebou, že bude mít vlasy pár centimetrů přes límec a dlouhé kotlety. Nosil supermódní manšestráky, které mu padaly nebezpečně nízko na boky, a k nim vypasované polo košile, které by nemilosrdně odhalily každé deko tuku navíc. Všichni předpokládali, že si sem tam rekreačně něco šlehne a pěstuje volnou lásku, a že má manželku, která si kdysi přivydělávala jako modelka, ale teď už je trochu moc závislá na valiu a víně. Život byl jeden velký večírek.

O dětech se nemluvilo, ale když už musely být, pak se očekávalo, že to budou vyhublí a rozmazlení spratci. Chodili vymódění jako maškary a nosili dlouhé blond vlasy, takže se skoro nedalo poznat, jestli jsou to kluci nebo holky. Jako předobraz sloužily skandinávské a americké děti. Jenže Dean vypadal jako tlouštík Billy Bunter. Eddie to dával za vinu množství rýžové kaše, sladkého pudinku a palačinek z prášku, kterými ho Diane ládovala. Věděl, proč to dělá – když mají děti plnou pusu, neřvou. Kráva jedna líná.

Matka ho varovala, že z Diane nikdy nebude pořádná manželka. Neumí pořádně uvařit, šít ani prát. On jí to tehdy nevymlouval, protože ho uhranula právě ta Dianina rozevlátost. Myslel, že je stejná jako on. Suverénní, odvážná a sobecká. Přitahovalo ho to. Teď už mu to jenom překáželo.

Šel za manželkou do kuchyně. Na okamžik zadoufal, že třeba něco uvařila, ale byla to směšná představa. I kdyby snad byla ten typ manželky, která by na něj čekala s nachystanou večeří, tak marná sláva – přijel o dvě hodiny později, než avizoval, a tak by měl stejně jídlo studené nebo vysušené v troubě. Ale v jejich kuchyni nebyla po nějaké domácí pochoutce ani stopa. Páchlo to tam zatuchlinou, splašky a zkaženým jídlem. V kuchyni Eddie skutečně nikdy nezaznamenal nic jiného než smrad a nepořádek.

Diane tu nechávala vždycky zapnuté rádio. Zvuk měla stažený, aby nevzbudil miminko, ale Eddieho to rozčilovalo. Neslyšel pořádně ani písničky, ani zprávy. Naštvaně rádio vypnul a do ticha se ozývalo jen odkapávání z kohoutku s teplou vodou. Už se nějakou dobu chystal ho dát spravit. Ale pochyboval, že na to někdy dojde.

Eddiemu připadalo bizarní, že se v kuchyni nevaří, a přesto je tam pořád takový binec. Na lino se člověku lepily boty, až mlaskaly. Na kulatém plastovém stole se vršilo neumyté nádobí, špinavá slánka a zbytky od večeře, oběda i snídaně. Kritickým okem spočinul na rozbalené kostce másla, které pomalu žluklo, na skleničce vyschlého džemu, láhvi zkyslého mléka, lahvičce kečupu s oslizlým víčkem a talířku s mastnými nažloutlými šmouhami, podle nichž poznával, že Dean měl dnes k večeři míchaná vajíčka. Zase se k nim nastěhují myši, jestli si Diane nedá větší pozor. Málokdy se sešli u stolu jako rodina. Eddiemu bylo jedno, že ani v neděli neobědvají společně – rodinný oběd v podobě tradiční pečeně a dvou druhů zeleniny považoval za maloměšťácký přežitek, který vzývala předchozí generace –, ale ocenil by, kdyby občas uvařila aspoň těstoviny nebo maso na kari, což maloměšťácké nebylo, protože šlo o cizokrajnou kuchyni. Těstoviny a maso na kari byla móda. Docela rád by pozval třeba přátele na večeři. Dali by si fondue a pili k tomu červené. Na líbánkách ve Španělsku si dokonce koupili karafu. Kde vlastně sakra je, pomyslel si Eddie. Jak je možné, že se na lince povalují hrnce a pánve, ale karafu tam ještě neviděl? Schovala ji stejně jako všechny ostatní památky na jejich líbánky? Uplynulo od nich sotva šest let, ale jemu to připadalo jako celá věčnost.

V zatuchlé kuchyni pořád stál dřevěný sušák na prádlo a na něm se sušilo oblečení. Diane ho na něj věšela takovým způsobem, že Eddiemu připomínalo bezvládné mrtvoly. Na zemi u dveří ležely dva plastové lavory, v nichž namáčela pleny. V kuchyni stálo snad deset hrnků a sklenic a v každém bujela nějaká specifická plísňová kultura. A drobky se tu válely jako záplava konfet. Diane přežívala na deseti čajových sušenkách denně. K tomu si dala ještě dvě jablka a několik sklenek vína, což ji hravě drželo pod hranicí tisíce kalorií denně a kyčle jí mohly nerušeně trčet dál. V poslední době už se ani neobtěžovala s těmi jablky a místo nich si ordinovala sklenku navíc.

Hodilo by se vyvětrat, ale rám okna byl zkřížený a nešlo s ním hnout.

Kuchyň, to byla Eddieho pověstná místnost 101 jako z Orwellova románu. Sice mu nikdo nepřikládal k obličeji klec s krysami, ale umíral tam jako v zajetí. V této kuchyni se neprobíraly stávky ani hudba Davida Bowieho, dokonce ani trvalá a motorky Chopper. Eddie s Diane se tady ve svých rozhovorech (pokud vůbec nějaké vedli) omezovali na to, že jedno dítě upadlo a rozbilo si koleno, zatímco u druhého se objevila nějaká divná vyrážka. Anebo Diane kňourala, že by potřebovala pár liber na nový chlebník, nebo že se u nich stavila teta a ta si myslí, že by potřebovali nové záclony, a taky se prý ptá, kdy Eddie konečně dostane líp placenou práci. A pokud už měla Diane víc upito, řvala na něj, že by ji to taky zajímalo. Má přece vysokou školu, krucinál! Když má, kurva, titul, proč se zahazuje s psaním? Psaní nevynáší! Proč si radši nevzala účetního? To jí teta taky říkala a ona už si to taky myslí.

Eddie znal pár chlapů, kteří svojí ženě vrazí občas facku. Jeho styl to však nebyl. Pokud takový člověk čte Tribune, svoji ženu nebije. Ale někdy, když pořád lamentovala dokola a nebyla k zastavení, si docela uměl představit, že by popadl špinavou utěrku, co se válela zmuchlaná na lince, a zacpal jí s ní pusu. Ne snad, že by ji chtěl přímo udusit, to ne. Jen zašpuntovat, aby přestala.

Podíval se na svůj tlustý zlatý snubní prsten. Takhle si to teda nepředstavoval. Nemohl se ani pořádně nadechnout.

1982

2 – Clara

Clara zlostně vypnula televizi. V životě tam neřeknou nic pěkného, jenom samé bomby, únosy a stávková pohotovost. Koukala na zprávy jen kvůli reportážím v závěru, kde se mluvilo o tom, co dělala královna. Jestli navštívila nějaký park nebo středisko pro mládež. Dnes se to Clara nedozví, protože vypnula televizi dřív, než se k tomu dostali. Prý jsou tři miliony nezaměstnaných. Tři miliony! Copak se pro ně nenajde žádná užitečná práce? Mělo by se s tím něco dělat, protože z nečinnosti nikdy nekouká nic dobrého. Úplně ji píchlo u srdce. Dobře věděla, jak dokáže nuda člověka ničit. Říkala Timovi, že by se ti nemakačenkové snad dali nějak zaměstnat. Na Falklandských ostrovech zrovna statečně bojují britští vojáci a námořníci, odvádějí neskutečné výkony, a tak by jim nějaká pomocná ruka jistě přišla vhod. Clara neměla představu, co se tam přesně děje. Dokonce ani kde to přesně je, a musela se podívat do atlasu, ale tatínek Neila Todda před školou říkal, že si to nemá tak brát, protože to neví skoro nikdo. Slyšela jen tolik, že tam vybuchují bomby, hoří tam a mladí vojáci se vracejí domů s těžkými zraněními. Když o tom tak uvažovala, možná je dobře, že nezaměstnaní sedí radši doma. Povzdychla si. Nevěděla, co si má myslet. Vlastně se jí na to vůbec nechtělo myslet.

A tak se raději soustředila na to, jak zabije příštích několik hodin, než začne vyzvedávat děti ze školy. Co bude celé odpoledne dělat? Podívá se na nějaké video? Když byly děti ve škole, s provinilým potěšením sledovala epizody Dynastie, které si předtím nahrála. Snažila se na ně dívat už večer, ale nedokázala se soustředit. Děti pořád pokřikovaly, anebo ještě hůř – otravovaly s protivnými a nevhodnými otázkami. Clara byla jinak velmi trpělivá matka a donekonečna jim odpovídala na všechny možné dotazy a poznámky, které se týkaly panenek Barbie a kreslené postavičky Danger Mouse (ne, vážně jsem nevěděla, že Barbie se správně jmenuje Barbara Millicent Robertsová; ano, Barbie Millie se mi taky zdá roztomilejší; jasně, věřím tomu, že myšák Danger Mouse chodil do stejné školy jako James Bond, i když asi nebyli přímo spolužáci), ale vysvětlovat jim zápletku ságy bohaté rodiny z Denveru, která si vydělává těžbou ropy, bylo o moc těžší.

„Tatínek má taky něco společného s těžbou ropy?“ zeptala se hloubavě Joanna, když se naposled dívali na seriál společně.

„Ne, ty trdlo. Tatínek je bankéř,“ odsekla její starší sestra Lisa. Ačkoli je od sebe dělily necelé dva roky, zdálo se, že je to mnohem víc. Čtrnáctiletá Lisa už byla ve věku, který jí dovoloval nosit martensky a malovat si černé linky na víčka, zatímco dvanáctiletá Joanna byla pořád nevinná holčička, kterou ze všeho nejvíc bavilo oblékat panenky.

„Asi by se měl přece jen na tu ropu vrhnout, protože pak bychom měli stejně velkou vilu jako Krystle,“ dodala Joanna a svojí poznámkou nezapřela ambici, že se chce jednou dobře vdát, třebaže to pronesla pisklavým dětským hláskem. Joanna žila pohádkou o Popelce.

„Myslím, že se máme dobře i tak,“ napomenula dceru Clara stejně, jako někdy napomínala sama sebe. „Žijeme v mnohem větším domě než řada našich přátel.“

„Ale co tam Krystle celý den vlastně dělá?“ prohodila Lisa zase od domácího úkolu.

Joanna pokrčila rameny. Zahálka té načančané ženské ji nevzrušovala. Ale vtom ji něco napadlo a s očima navrch hlavy se zeptala: „Víš, co nechápu? Jak může mít ten Blake dvě manželky!“

Clara se jí to pokusila vysvětlit: „Krystle byla původně jeho sekretářka, ale pak se s ní oženil. A Alexis byla jeho manželka předtím.“

„A teď je jeho co?“

„Bývalá manželka.“

„To prostě nechápu,“ zmateně prohlásila Joanna. V jejím poklidném a bezproblémovém světě uprostřed zeleného předměstí Wimbledonu to byly prázdné pojmy. Netušila, že jinde jsou rozvody běžná věc.

„Nejenže je jeho bývalá manželka, ale taky šéfuje firmě, která vydělává miliony dolarů, možná dokonce miliardy,“ zavrčela Lisa a vyvrátila oči.

„Která manželka je ti sympatičtější, mami?“ vyptávala se Joanna dál.

„Krystle. Je taková trpělivá, klidná a vyrovnaná,“ odpověděla Clara, i když v duchu si říkala, že větší zábavu si v životě užívá Alexis. Druhá manželka byla neslaná nemastná a ani z poloviny nebyla tak zajímavá jako ta první, kterou obletovali mladší milenci. Ovšem Alexis Carringtonovou mohla Clara jen těžko předkládat dcerám jako vzor správné ženy. Takhle mluvit nesměla.

„A proč víc nehledají Adama? Kdyby někdo unesl mě, hledala bys mě pořádně?“ bázlivě se zeptal nejmladší Mark. Vlezl Claře na klín a ona si to teplé a heboučké tělíčko k sobě vděčně přitiskla.

„Jistěže, zlatíčko. Šla bych tě hledat až na konec světa.“

„Svět je kulatý, takže logicky žádný konec nemá,“ poznamenala Lisa.

„Je mu pět, Liso.“

„Tím spíš bys mu neměla valit do hlavy pitomosti,“ významně kývla Lisa hlavou směrem k Joanně a nespouštěla z matky chladný pohled. Clara věděla, že Lisa je velkým zastáncem toho, aby už Joanně rozmluvili romantické pohádky, kterým urputně věřila jako písmu svatému, a že matku nepovažuje pro věčně zasněnou Joannu za zrovna dobrý vzor.

To je s ní Lisa vážně tak nespokojená? Vždyť se Clara tolik snaží! Skoro pořád se chová správně a příkladně, třebaže chovat se nesprávně a nepříkladně je mnohem větší zábava. Clara si byla přesto jistá, že je dokonalá žena a matka. To bez diskuze. Dům se skvěl čistotou, Clara vařila chutnou a zdravou domácí stravu, pečlivě žehlila všechno prádlo (dokonce i noční košile, spodničky a Timovy spoďáry), ale Lise by se asi víc zamlouvalo, kdyby matka dělala nějakou kariéru. Kdyby chodila v saku s vycpávkami a důležitě nosila tlusté šanony. Když nastoupila Joanna do školy, Clara chvíli pracovala. Přes dávnou kamarádku ze školy si našla docela příjemné místo v BBC. Většinou tam jen něco psala na stroji a zakládala dokumenty do archivu, ale přece jen se aspoň na pár hodin dostala z domu a poznala zajímavé lidi. Až moc zajímavé. Nebezpečné. Po tomhle krátkém extempore už nechtěl Tim o práci pro Claru ani slyšet. Povídal, že pro ženy, které se starají o děti a o manžela, se pracovat nehodí, a měl pravdu. Málokdy se vracel domů před devátou, někdy dorazil i mnohem později. Jak by to dělali, kdyby byli oba dva zaměstnaní?

Claru Lisin upřený pohled často znervózňoval. Dcera ji pořád sledovala. Clara měla podezření, že toho Lisa ví víc, než by měla. Ví i to, že Mark je dítě na usmířenou po tom... po té Clařině složité epizodě v BBC? Vyvzdorovala si ho, potřebovala nějakou kotvu. Ví Lisa, že i když Clara odmítá dělat mezi svými dětmi rozdíly, je jí líp s Markem než s dcerami? Ne že by ho měla přímo radši než je. Tak to není. Jen je komunikace s ním mnohem jednodušší. Je to sebejistý a samostatný kluk, takový trochu „jiný“, zatímco holky víc podědily po ní samotné a ona se v jejich chování moc nevyzná, úplně jim nerozumí. Asi tu hraje roli i to, že lidi rádi srovnávají matky s dcerami – jestli má dcera větší smysl pro humor než matka, nebo jestli je naopak mnohem vážnější, hezčí nebo ošklivější než matka, sebevědomější nebo naopak zakřiknutější a podobně. Cítila vůči dcerám mnohem větší zodpovědnost, zatímco u syna to tak kupodivu nebylo.

Navíc Mark přišel na svět v době, kdy už přestala být tak nevinná a naivní, takže snad i proto se už cítila v roli matky mnohem jistější. Když se narodila Lisa, bylo Claře teprve devatenáct, čili byla sama ještě dítě.

Pokus sledovat oblíbený seriál i s dětmi vzal definitivně zasvé, když se Joanna zeptala: „Proč není Steven ženatý? On se chce oženit s tím pánem? A smí se to vůbec?“

Po téhle otázce Clara odvelela všechny děti rovnou do postele.

Takže co s načatým odpolednem? Neměla už vůbec co na práci. K večeři uvařila chilli s bramborami ve slupce. Připravila ho v méně pikantní verzi, ale aby děti víc nalákala, upekla ještě nadýchaný čokoládový dort. Dobře věděly, že kdo po večeři neukáže prázdný talíř, nedostane moučník. Jejich pomocnice v domácnosti Rita převlékla všechny postele a povlečení teď viselo na šňůře a povlávalo ve větru. Tim Claře vyčítal, že je blázen, když uklízí a nenechá to taky na Ritě. Ale aspoň měla co dělat. A tak otřela prach ze svých porcelánových figurek – měla jich osmadvacet, takže nešlo o úplně zanedbatelný úkol – a pak se rozhlédla po obýváku, do čeho by se mohla ještě pustit.

Byl dokonale uklizený a zařízený podle poslední módy: laděný v pastelových valérech smetanově bílé, broskvové a lososové, které se navzájem prolínaly a souzněly spolu. Její tchán jednou prohlásil, že si v jejich domě připadá jak ve francouzském bordelu. Usoudila tehdy, že jeho uštěpačnou poznámku nechá bez odpovědi. Beztak v žádném bordelu nikdy nebyl. Anebo byl? Možná, že jo, koneckonců rodiče jsou taky jen lidé. Její tchán měl sklon k dost drsnému vyjadřování. Ještěže se Tim po něm nezvrhl.

Koberec měl světle béžovou barvu. Claře by se víc líbila smetanová, ale ta není moc praktická, hlavně při třech dětech, které v jednom kuse běhají dveřmi na zahradu a zpátky a nosí dovnitř bláto. Proto se rozhodla pro béžovou. Ale prosadila si světlou sedací soupravu s květinovým vzorem. Stačila jediná sklenice pomerančové šťávy a byla by zničená, a proto si sem děti nesměly nosit pití. Tapeta měla taky pastelový květinový motiv, ale trochu drobnější než ten na sedací soupravě. Sahala pouze do půli zdi a končila velmi zdobnou, téměř královsky impozantní bordurou. Horní polovina zdi byla vymalovaná broskvově oranžovou barvou s umně natupovanými šmouhami opalizující zlaté. Na to natupování byla Clara hrozně pyšná, protože ho dělala úplně sama, třebaže si na to podle Tima mohli najmout malíře pokojů. Ale ona to vzala jako výzvu. A když dílo dokončila, zůstalo málem víc barvy na jejím overalu a rukou než na zdi, ale kdykoli se na stěnu podívala, cítila uspokojení, protože to byla její práce.

Nad televizí visela krajinka s řekou mezi kopci. Clara si nepamatovala, kdo ji namaloval, ale originál kdysi viděla v Národní galerii a pak si v obchodě se suvenýry koupila tištěnou reprodukci. Barvy na ní nebyly tak výrazné jako na originále, ale to Claře nevadilo, protože tlumené odstíny lépe ladily s ostatním zařízením pokoje. Ze stropu visely dva mosazné lustry a až na ten tmavý a ohavný bar v rohu (který si prosadil Tim) byl obývák jinak dokonalý. Představoval salon, o jakém Clara odjakživa snila. Ano, právě v takovém pokoji bude jednou trůnit jako paní domu, říkala si.

Úplně ten pokoj nenáviděla.

Povzdychla si a vzala do rukou rozhlasový týdeník. Jako obvykle ho celý pečlivě pročetla, jestli nepadne na jeho jméno. Za posledních šest let se tam objevilo dvakrát a ještě ho zahlédla v titulcích tří televizních pořadů. A pokaždé jí slastně zatrnulo v podbřišku. Není to zvláštní, že jen pouhé jméno dokáže mít na člověka takový účinek? Nelitovala svého rozhodnutí. K čemu by to bylo? Milenec pro ni znamenal komplikaci. Manžel byl velice laskavý. Dala přednost laskavosti před komplikacemi, nic jiného. Ale stejně jí trnulo v podbřišku.

Potěšilo ji, že našla v týdeníku článek o Harrisonu Fordovi. Panebože, toho chlapa nemůže vyhnat z hlavy od té doby, co ho viděla v prvním díle Hvězdných válek. Jak nosil tu pistoli proklatě nízko u boku! Při tom pomyšlení se celá zatetelila a usmála. Dobyvatele ztracené archy viděla dokonce dvakrát. Poprvé s Timem, ale pak šla do kina ještě sama. Timovi nic neřekla, protože by mu to připadalo pošetilé, ale ona si to ohromně užila. Sedět ve tmě sama se svými myšlenkami a představami. Drobná tajemství jsou přece v pořádku, nikomu neškodí. Drobná tajemství jsou povolena. Koupila si popcorn, ale nebyla schopná ho ani jíst. Ten Harrisonův klobouk! A v rukou bič..., ach. Ano, to by si nechala líbit.

Přečetla si celý článek, ale nenašla tam nic převratného. Harrison nemínil čtenářům prozradit, jestli to mezi ním a Karen Allenovou jiskřilo jen na plátně nebo i ve skutečnosti. Ale on stejně není ten typ, který by to hlásal do novin. Pravý gentleman o takových věcech mlčí.

Clara uložila časopis zpátky do stojánku a zamyslela se, jestli má smysl se převléknout do nové halenky, až pojede vyzvednout Marka. Včera si ve zbrusu novém obchodě Next koupila lesklou stříbrnou halenku. Měla veliké balonové rukávy zužující se do dlouhé manžety s řádkou knoflíků, které se táhly přes celé předloktí. Byl to docela slavnostní kousek, vhodný spíš do restaurace nebo nočního klubu, ale Clara v poslední době skoro nikam nechodila, a tak se rozhodla, že si ho obleče aspoň ke škole. Nakonec nikdy neškodí, když vypadáte dobře, tím spíš, že je dneska čtvrtek. Ve čtvrtek vyzvedává Neila Todda jeho tatínek. Takový příjemný pán. A jak pozorný. Napadlo ji, jak by asi vypadal v klobouku. Dokázal by to taky tak rozbalit jako Harrison Ford?

Koniec ukážky

Table of Contents

Tady a teď

Věnování

Prolog

1976

1 – Eddie

1982

2 – Clara

Středa 20. dubna 2005

Čtvrtek 21. dubna 2005

Pátek 22. dubna 2005

Sobota 23. dubna 2005

Neděle 24. dubna 2005

Pondělí 25. dubna 2005

Úterý 26. dubna 2005