Přeložila:

KRISTINA VOLNÁ

Barbara Cartland: Cesta do nebes

Vydání první

Copyright © 2008 by Cartland Promotions

All rights reserved

Images and Cover Art Illustration by Period Images, Pi Creative Lab and VictoriaMiller4.

Cover Text by Ricardo.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2407. publikaci

Přeloženo z anglického originálu A Perfect Way to Heaven vydaného

nakladatelstvím Barbaracartland.com v roce 2008

Český překlad © 2021 Kristina Volná

Odpovědná redaktorka Jana Markusová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1509-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1510-2 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Barbara Cartland

CESTA

DO NEBES

Život bez lásky není životem.

Barbara Cartland

Kapitola 1.

1849

Elvira Carrisfordová potlačila zívnutí. Byla na cestě už od časného rána a vzduch v dostavníku se ani nepohnul. Baculatá dáma, která seděla naproti ní, trvala na tom, aby neotvírali okna, bála se, aby se v chladném listopadovém vzduchu nenachladila.

Kromě baculaté dámy tu seděl ještě duchovní, který si olízl prst pokaždé, když otočil stránku v misálu, statkářova žena, která rozdávala chléb a sýr komukoli, kdo začal mít hlad, a dvě sestry – staré panny se žlutými rukavicemi.

Nejvíce ale Elviru zajímal mladý pár. Mladík s dívkou na sebe hleděli tak často a s takovou oddaností, že si Elvira byla jistá, že utekli z domova, aby se mohli tajně vzít. Mladík měl otrhané manžety a odřené boty. Působil chudým dojmem, zatímco dívka vypadala, že pochází z významnější rodiny. Měla boty z telecí kůže a ruce zanořené v bílém kožešinovém rukávníku. Elvira usoudila, že její rodiče měli námitky proti tomu, že se zamilovala do muže nižšího původu, a tak souhlasila s útěkem.

Elvira sledovala, jak jí mladík něžně upravuje plášť přehozený přes ramena. S pocitem bodavé bolesti zauvažovala, jestli se na ni někdy bude někdo dívat tak obdivně.

Pak otočila hlavu a zahleděla se ven skrz špinavé okénko. Mladý pár ji fascinoval zejména proto, že jí připomněl její vlastní rodiče. I oni se vzali přes odpor rodiny. Její otec byl chudý – hudebník – a matka pocházela z bohaté rodiny, která jejich svazek neschvalovala.

Elvira uvažovala, jestli i matka měla při útěku na sobě boty z teletiny a jestli boty jejího otce byly odřené a manžety otrhané. Pak si povzdechla a opřela si hlavu o okno.

Svého otce nikdy nepoznala. Zemřel dřív, než se ona narodila. Matka zemřela dva roky po něm a Elviru vychovala matčina starší sestra, teta Willis.

Teta Willis se nikdy nevdala. Neměla muže ráda téměř stejně, jako nesnášela děti, a neměla velkou radost z toho, že jí svěřili malou Elviru. Byla to však zbožná žena a její výchovu považovala za svou povinnost. Rovněž považovala za svou povinnost vychovat ji tak, aby nikdy nezopakovala chybu své matky, Winony.

„Pokud se dívka opravdu musí provdat,“ říkávala jí – a domnívala se, že většina dívek kvůli své nesamostatné povaze jinou možnost nemá – „pokud se dívka musí vdát, ať je to alespoň za skutečného šlechtice, jako se to povedlo mé sestře Wilhemině.“

Wilhemina se provdala za lorda Basehearta, bohatého a mocného šlechtice s pěkným zámkem a rozlehlými pozemky v Herefordshiru – a ne za chudého a nemocného hudebníka, jako byl Elviřin otec, který nedokázal žít ani tak dlouho, aby Elviru spatřil.

„Má ubohá naivní sestřička Winona,“ lamentovala často teta Willis. „Jsem si jistá, že nebýt tvého otce, byla by pořád naživu. Jeho smrt zlomila jejího ducha a tvé narození oslabilo její tělo. A nikdo už ji nemohl zachránit.“

Zde se teta Willis obvykle zarazila a vysmrkala se.

Jen jednou se jí Elvira nemoudře vmísila do řeči. „Ale – alespoň oba poznali, co je to láska.“

„Láska!“ vybuchla teta Willis. „Pah! Tak přeceňovaný cit. Nikdy mu nesmíš podlehnout.“

Elvira si pomyslela, že je vskutku velice nepravděpodobné, že by onomu citu někdy podlehla, protože teta Willis nikdy nezvala na návštěvu nikoho, komu ještě nebylo šedesát.

Kromě toho teta Willis neuznávala lásku natolik, že se postarala o to, aby Elviru nikdy ani nenapadlo, že by toho nesmyslu mohla být součástí. V domě bylo jen jedno zrcadlo, a to bylo tak popraskané a zašlé věkem, že se v něm člověk téměř ani neviděl.

Protože do domu nechodili žádní mladí lidé, nikdo nezpochybňoval závěry tety Willis týkající se Elviřiny krásy, respektive jejího nedostatku, a nikdo jí také neposkytl kapesní zrcátko.

Elvira se setkala s vrstevníky pouze jedenkrát, když se teta Willis rozhodla podstoupit dlouhou cestu na západ do zámku Baseheart, aby navštívila svou sestru Wilheminu. Elvira se při té příležitosti setkala se svou sestřenicí Delphine, dcerou Wilheminy a lorda Basehearta.

Baseheart!

Elvira zamyšleně vykreslila jméno zámku na zamžené okno kočáru. Vybavovala si věžičky a střílny a dlouhé chodby tiché jako hrobka, po nichž se s Delphine honily jako štěňátka. Vzpomínala na hedvábné ložní prádlo a horkou čokoládu a tetu Wilheminu, která je přicházela uložit. Pokaždé ji políbila na nos a řekla jí, že vyroste do stejné krasavice, jakou byla její matka.

„Ne, to si nemyslím,“ odpovídala čtyřletá Elvira vážně. „Mám nos pršák a rudé vlasy. Teta Willis mi to říkala.“

Teta Wilhemina se zamračila. „Možná bys měla trávit více času s námi na Baseheartu. Časem bys o sobě získala lepší mínění. Postarám se o to, aby tě lord Baseheart pozval i příští léto.“

Jenže ono pozvání nikdy nedorazilo. Teta Wilhemina onemocněla a musela odjet do ciziny a Delphine zůstala doma se svým otcem, který ji příliš rozmazloval.

Pak přišla zpráva, že teta Wilhemina zemřela. Teta Willis jela na pohřeb, ale od té doby se svým bohatým švagrem příliš nekomunikovala. Elvira předpokládala, že mu teta Willis vadila svým příliš kritickým postojem. Vybavila si, jak se teta Willis dramaticky rozkašlala, kdykoli strýc vytáhl doutník, a pohoršeně mlaskala, když si nalil sherry.

Ať už to bylo jakkoli, Elvira už na zámek nejela. Až nyní!

Před pěti dny přišel dopis od lorda Basehearta pro tetu Willis. Překvapeně ho otáčela v ruce.

„Zázraky se stále dějí,“ poznamenala.

Konečně ho otevřela, nasadila si lorňon a nad šálky čaje ho nahlas přečetla.

Má drahá švagrová,

moje dcera Delphine dorostla do věku na vdávání. Dlouho jsem hledal někoho, kdo by byl hoden její ruky, a konečně jsem ho našel. Jmenuje se Charles Rowland a je to vzdálený příbuzný Baseheartů. Je také, po své matce, synovcem a jediným dědicem knížete Louise de Courel.

Toto dědictví je však závislé na tom, aby se Charles oženil s někým, koho určí kníže, a ten nyní z čirého přátelství se mnou určil, že se jeho synovec má oženit s mou dcerou. Nepochybuji o tom, že až onen mladík mou dceru, mimořádnou krasavici a dívku nanejvýš inteligentní, jak si, madam, jistě vzpomínáte, spatří, bude ono spojení vidět spíše jako radostnou událost než jako povinnost.

Teta Willis přestala číst a znechuceně si sňala lorňon. „Z toho, co jsem o tom mladém stvoření, Delphine, slyšela, bude onen mladík spíše chtít uprchnout. Od chvíle, kdy jí zemřela matka, jí lord Baseheart neváhá splnit jakékoli přání. Stačí jí jen lusknout prsty a má vše, po čem zatouží. A k dovršení všeho má oči moc blízko u sebe.“

„Opravdu, teto? Nevzpomínám si,“ řekla Elvira zdvořile.

„Nu, věř mi, má,“ zamračila se teta Willis. „Spíše než o krásu dcery jde o cinkání penízků jejího otce. Francouzská aristokracie přišla v revoluci o víc než jen o pár hlav, že.“

„Ale revoluce byla už před půlstoletím,“ poznamenala Elvira a natáhla se pro misku s cukrem.

„To je pravda,“ kývla teta Willis, „ale nikdy se jim nepodařilo získat zpět všechny své peníze. Stejně by to ale byl úlovek, mít v rodině knížete.“

„Co se tam ještě píše, tetičko?“

Teta Willis si znovu nasadila lorňon a četla dál.

Charles Rowland přijede příští týden na Baseheart, aby se se svou nastávající setkal. Má ovdovělá sestra, lady Cruddocková, již s námi žije nastálo a osvědčila se jako skvělá gardedáma pro Delphine.

Má dcera se však rozhodla, že po dobu přítomnosti knížete by ráda měla společnici svého věku. A právě proto beru do ruky pero, abych vám napsal.

Elvira je pouze o rok mladší než má dcera a byla by z ní, podle mého názoru, vhodná společnice pro mou dceru. Pokud by tato pozice Elviře vyhovovala, rád bych ji požádal, aby se v tomto týdnu připojila k nám na Baseheartu. Mám za to, že je tato nabídka natolik dobrá, že ji nemůže odmítnout.

Váš

Rupert Baseheart

Elvira nad poslední částí dopisu vyvalila oči. „Ale já odmítám! Nechci odsud odjet a nechci vás opustit.“

Teta Willis si ji vážně prohlížela. „Elviro, už je ti osmnáct. Bůh ví, že jsem dostála své povinnosti, ale ráda bych už strávila zbytek života bez nutnosti starat se o mladou dívku bez jakýchkoli prostředků a fyzické přitažlivosti. Třeba se na zámku Baseheart setkáš s nějakým mladíkem, třeba tajemníkem jeho lordstva – který v tobě uvidí více, než se na první pohled zdá. Ale samozřejmě nemůžeš čekat, že by ses provdala za knížete.“

Elvira ji nevěřícně poslouchala. „Copak – pro vás nic neznamenám, tetičko?“

Teta Willis stiskla rty do úzké čárky. „Přiznávám, že po tvém odjezdu bude dům velmi tichý, ale zvyknu si na to.“

„Odjezdu?“ opakovala Elvira. „Opravdu mám tedy odjet?“

„Ano,“ přikývla teta Willis netrpělivě. „Copak jsem to nenaznačila dost jasně? Musíme projít tvou skříň. A odpoledne napíšu lordu Baseheartovi, že tě má ve středu čekat.“

Zorganizovat její odjezd však trvalo o něco déle, než teta čekala.

Elvira měla jet dostavníkem mířícím do Gloucesteru, měla však vystoupit u hostince U bílé holubice u cesty do Forest of Dean. Tam ji měl naložit kočár z Baseheartu a převézt ji poslední tříhodinový úsek cesty.

Teta Willis jí koupila použitý kufr a několik příručních tašek, aby si do nich mohla zabalit těch nemnoho věcí, které jí patřily. Kromě běžných živůtků a spodniček měla troje šaty. Všechny byly modré, protože to byla barva, která tetě Willis přišla vhodná. A kromě toho, jak dodávala s neochotou, ladila s Elviřinýma safírovýma očima, její jedinou pozoruhodnou kvalitou.

Pro Elviru byl šok, jak ochotně se s ní teta Willis loučila. Nikdy jí nedávala najevo lásku a často mívala pichlavé poznámky, dívka s ní však dokázala vyjít bez větších obtíží.

Elvira bývala osamělá, ale dobře věděla, že jiné mladé dívky mají daleko méně štěstí. Teta Willis jí dokonce najala guvernantku – postarší krátkozrakou slečnu Hootovou, která Elviru naučila číst, psát a aritmetiku.

Teta Willis neměla jiné knihy než bibli a několik teologických traktátů, ale slečně Hootové se podařilo propašovat do domu několik pohádkových knih a také pár klasických románů jako Gulliverovy cesty. Bohužel však Elviru nenaučila žádné cizí jazyky, dokonce ani latinu a řečtinu, čehož dívka velmi litovala.

Když si vzpomněla na dopis od Delphine, který dostala předchozího dne, zamračila se. Z obsahu dopisu a způsobu, jakým byl napsaný, nezískala dobrý dojem o sestřenčině charakteru.

Znovu si povzdechla. Smazala slovo Baseheart, které napsala na zamžené okénko, když tu zaslechla, jak z kozlíku volá kočí: „Přijíždíme k Bílé holubici.“

Bez ohledu na zdraví buclaté dámy Elvira v náhlém záchvatu vzrušení otevřela okno a vyhlédla ven.

Trhla sebou. Bylo pozdě odpoledne a bledé slunce klesalo k obzoru, i přesto si však všimla černého oblaku kouře, který se táhl nad střechou budovy před nimi.

Zdálo se, že hostinec hoří.

Na dvoře před ním panoval chaos. Postavy s tvářemi černými od sazí běhaly sem a tam s kbelíky, z nichž voda přetékala na dláždění. Vzduch byl cítit spáleným dřevem.

K dostavníku přiběhl podkoní a stáhl Elviře schůdky, aby mohla vystoupit. Ostatní cestující vyhlíželi z okénka.

„Co se tu stalo?“ zavolal kočí na podkoního, který měl kolem očí černé šmouhy od sazí.

Chlapec se zazubil. „Chytlo to v kuchyni, pane. Ale všichni pomáhali, my z hostince i hosti. Už je to skoro uhašené, jen se ještě hasí poslední zbytky.“

Elvira se nejistě rozhlédla kolem sebe. Po kočáru z Baseheartu nebylo nikde ani stopy.

„Jen vy, slečno?“ zeptal se podkoní.

Kočí odpověděl místo ní. „To je všechno.“

Podkoní mávl na jiného podobně starého chlapce a oba dva sundali Elviřina zavazadla. První z chlapců pak zabouchl dvířka dostavníku dříve, než se Elvira stihla s ostatními rozloučit.

Kočí práskl bičem a dostavník se rozjel. Rychle projel bránou a odvezl pryč tělnatou dámu, klerika, obě sestry, statkářovu ženu i mladý pár. Elvira se dívala za vozem a najednou pocítila zvláštní osamělost.

„Půjdete do salonu?“ zeptal se jí podkoní.

Elvira se podívala směrem k hostinci a zavrtěla hlavou. Vevnitř to jistě bylo cítit kouřem ještě více než venku. Rozpačitě vtiskla chlapci do ruky minci.

„Sednu si tady na kufr,“ oznámila mu. „Čekám, že pro mne každou chvíli někdo přijede.“

„Jak chcete, slečno.“ Pokrčil rameny, minci strčil do kapsy a zmizel.

Elvira se usadila na své zavazadlo a přitáhla si šál úžeji přes hruď. Obloha byla temná kouřem i přicházejícím soumrakem. Vzduch byl chladný a dívka spatřila několik vloček snášejících se k zemi. Sloužící začali na dvoře zapalovat pochodně a několik z nich přešlo k pumpě, aby si omyli tváře špinavé od mouru.

„Je to uhašené?“ zeptala se jich děvečka, která se u nich zastavila a opřela si o bok pytel s moukou.

„Téměř,“ odvětil jeden ze dvou mužů u pumpy. „Teď už tam nehoří oheň ani na usmažení vajec.“

Děvečka se zasmála. Elvira pohledem zabloudila k vysokému muži, který se opíral o sloupek a otíral si čelo rukávem.

Podle všeho pomáhal s hašením, protože měl košili rozepnutou u krku a vyhrnuté rukávy. Měl svalnatá předloktí a Elvira usoudila, že pracuje v hostinci.

Děvečka si ho všimla také. Nadhodila si pytel mouky a zamířila k němu.

Elviru zaujala její přímočarost.

Z nějakého důvodu jí celá scéna připomněla Delphine, a tak obrátila pozornost ke své taštičce, kterou měla v klíně, otevřela ji a vytáhla odtud dopis, co od sestřenky dostala.

Konec ukázky

Table of Contents

copyright

titul

Motto

Kapitola 1.