Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Sarina Bowen a Elle Kennedy: Přísně tajné

Vydání první

Copyright © 2019 by Sarina Bowen and Elle Kennedy

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2408. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Top Secret vydaného v roce 2019

Český překlad © 2021 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Cover by Christine Coffey

Foto Sarina Bowen by Michael Lake

Foto Elle Kennedy s laskavým svolením autorky

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1512-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1513-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Sarina Bowen

Elle Kennedy

PŘÍSNĚ TAJNÉ

MUSÍ TO BÝT NĚKDO CIZÍ

KEATON

„Mrkej,“ šeptne mi Annika do ucha. Pod stolem mi drobnou rukou stiskne stehno a tváří mi jemně dloubne do brady, abych se otočil ke dveřím. „Ten je hezkej.“

„Seš fakt nenápadná,“ dobírám si ji, než ustoupím a zběžně si objekt jejího zájmu prohlédnu. Je to normální vysoký kluk s hnědými vlasy. Co se mě týče, nic extra. „Co kdybysme to spolu probrali později?“

Obrátí oči v sloup. „Oba víme, že nic probírat nebudeme, Keatone. Ty máš sice pusu plnou řečí, ale nikdy do toho nepůjdeš.“ Tentokrát už hlas ztišit zapomene.

„Do čeho nepůjde?“ zeptá se jeden ze dvou kluků z mého bratrstva, kteří sedí naproti nám přes stůl. S Tannerem a Juddem jsme si právě zaskočili po tréninku do Starbucksu pro dávku kofeinu. Annice začíná další přednáška doslova naproti přes ulici, tak nás přišla pozdravit.

„To nic,“ zavrčím na Tannera.

Jestli se teda tomu, když chce vaše holka do trojky s dalším klukem, dá říkat „nic“.

Jo, moje přítelkyně chce trojku. A to jsem si myslel, že mě po pěti letech vztahu už Annika nemůže nijak překvapit.

Jsme s Annikou nerozluční od třeťáku na střední. Vím o ní úplně všechno, od oblíbených jídel po maličkosti, co ji štvou. Vím, že v dlouhých frontách dostává záchvaty úzkosti, že z vůně skořice začne kýchat a že miluje pláže a nenávidí lyžování.

Vůbec jsem ale netušil, že moje holka sní o trojce. Když se o tom zmínila poprvé, myslel jsem, že si dělá srandu. Annika Schifferová, jejíž bohaté rodině patří společnost prodávající nábytek, si to chce rozdat s dvěma kluky naráz? Jo, jasně.

Moje holka je prezidentkou svého sesterstva, běžně nosí perlové náhrdelníky (a nejsou to žádné šmuky) a nechala mě čekat až do osmnácti, než mi dovolila, abychom spolu oba přišli o panenství a panictví. Nechápejte mě špatně – není to žádná upjatá blbka s pravítkem v zadku. Je vtipná, vřelá a za ty, které má ráda, bojuje zuby nehty.

Jenže je taky… Prostě to řeknu: nevinná.

Až do minulého týdne jsem netušil, že to s tou trojkou myslí vážně. Jenže pak jsem se jí zeptal, co by chtěla k narozeninám, a ona to zase zmínila.

Nakloním se k ní, aby mě Tanner s Juddem neslyšeli.

„Neboj, zlato. Rozhodně to spolu probereme,“ zašeptám chraplavě.

Zachvěje se a oslnivě se na mě usměje. Obličej má bez chybičky. Klasické rysy, plné rty a hladká, zářivá pleť. Své pokožce věnuje důkladnou péči a utrácí za to spoustu peněz. Viděl jsem její koupelnu v domě sesterstva, takže vím, co všechno si plácá na obličej, aby pořád vypadala takhle dokonale. A to ani nezmiňuju, že každý měsíc létá do New Yorku na kosmetiku, protože tohle malé univerzitní městečko, v kterém žijeme, nemá „schopnou kosmetoložku“ – její slova, ne moje.

Dobře, že její otec vlastní helikoptéru, kterou jí na tyhle cesty každý měsíc půjčuje. Nemám ji ale co soudit. Můj táta zase vlastní soukromý tryskáč.

„Nemůžu se dočkat,“ ujistí mě, než mi seskočí z klína. „Přijď za mnou večer po tréninku, jo, zlato? Teď už musím na přednášku.“

„Zatím ahoj.“

„Pa, kluci.“ Annika jim cestou ke dveřím zamává.

„Čau!“ křikne za ní Tanner. A jestli se nemýlím, toužebně se jí zadívá na zadek.

„Kámo,“ houknu po něm. „Jestli mi chceš pohledem takhle ojíždět holku, zkus to aspoň dělat nenápadně.“

„Proč?“ namítne Tanner. „By jí to zalichotilo. A snad víš, žes ulovil dobrej kousek. Navíc jsem neškodnej.“ Střelí po mně širokým úsměvem. „Co je vůbec v plánu na víkend?“ zeptá se. „Prezidentská taneční soutěž, ne?“

Zavrtím hlavou. „Ta je až za dva týdny, kámo.“

„Jako fakt? Proč jsem si myslel, že to bude dřív?“

„Protože seš blbej,“ nadhodí Judd nápomocně.

Tanner mu ukáže prostředník a znovu se ke mně otočí. „Už víš, co budeš dělat na tu svoji?“

Netuším. A ne, tanec ve skutečnosti není podmínkou účasti v soutěži o příštího prezidenta našeho bratrstva. Kdysi tomu tak bývalo. Před několika desítkami let se kandidáti na budoucího prezidenta bratrstva rozhodli, že soutěž v tanci je jediný způsob, jak rozhodnout, kdo se do čela bratrstva hodí nejlíp. A tak se zrodila Prezidentská taneční soutěž. Na zdech našeho obývacího pokoje visí staré fotky vymóděných mladých mužů s ulíznutými vlasy a s holkami v kolových sukních po boku.

Moje bratrstvo se této letité tradice, s níž začalo dlouho před vynálezem plastových kelímků, drží dodnes. Během posledních let prošla ovšem Alfa Delta vývojem. Nebo spíš úpadkem, záleží na úhlu pohledu. Místo aby se kandidáti na prezidenta zdokonalili v twistu a charlestonu, musí teď oslnit ostatní členy bratrstva naplánováním nějaké parádní akce. Nejenom parádní. Musí být epická. Velkolepá. Párty, na jakou se bude vzpomínat i po letech.

Ačkoli netuším, jestli je plánování oslavy – stejně jako taneční umění – dobrým ukazatelem toho, zda má daný kandidát schopnosti, které jako prezident bratrstva potřebuje. Jasně, v bratrstvech se konají párty skoro pořád, ale na to existuje společenský výbor.

Role prezidenta je v podstatě o ničem, teda aspoň podle našeho současného prezidenta Reedsyho. Když jsem se přihlásil do soutěže, vzal si mě stranou a přiznal, že je to vlastně docela nudná práce a že bych si to měl rozmyslet.

„Je to kurevsky moc zodpovědnosti, kámo,“ stěžoval si.

Skoro jsem vycouval. Abych byl upřímný, přihlásil jsem se jenom proto, že táta býval za svých časů prezidentem Alfy Delty a před ním i můj děda. Přesně to je ale důvodem, proč jsem vycouvat nemohl. Táta by se pominul, kdyby odkaz Hayworthových skončil se mnou.

A tak mám deset dní na to, abych naplánoval legendární párty.

„Možná bych mohl prostě najmout nějakýho organizátora akcí,“ nadhodím.

„Ani nápad,“ odpoví Judd okamžitě. „Jestli to ten sráč Bailey zjistí, obviní tě ze zrady a zprostí tě funkce.“

„Zprostit funkce můžeš někoho až potom, co je do úřadu zvolenej,“ poznamená Tanner.

Přesto. Nechci, aby mě někdo obvinil z podvodu. Celá tahle záležitost je stejně jenom jedna velká osina v prdeli.

„Mohli bysme si na to sednout v neděli večer. V sobotu máme zápas, kterej musíme vyhrát.“

„Taky ho vyhrajeme,“ slíbí Tanner.

Já si tím tak jistý nejsem. Nejen že mi dělají starosti útočníci Severomassachusettské, ale navíc na utkání přijede táta. Takže vítězství nestačí. Jestli po čtvrté čtvrtině nebudou hráči Severomasachusettské brečet do helmy, táta se do mě den nato při společném brunchi pustí.

A to jsem si myslel, že víkendy jsou dobou odpočinku.

„Fajn,“ souhlasí Judd. „Tvoji kampaň probereme v neděli večer po tý druhý poradě.“

„Jaký druhý poradě?“ Zapátrám v mozku, o ničem ale nevím.

„Poradě výboru pro nábor nováčků,“ vysvětlí a dopije kafe.

Aha. Uff. „Tam nemusím. Letos v tomhle výboru nejsem.“

„Vždyť jsem ti poslal maila,“ zasténá Judd. „Psal jsem ti, že tě tam potřebuju. Zasvěcovací večer se blíží a v mým výboru jsou samý trapáci.“

„Kdo v něm vlastně je? Co musíte naplánovat?“ Poznámka pro příště: V neděli večer nesmím mít volno. Už nikdy se nehodlám přidat k výboru pro nábor nováčků. O nové členy jsem se staral loni a byla to otrava.

„Je v něm Ahmad. Chytrej, ale nudnej. Paul, ten je jenom nudnej. Owen, s kterým je sranda, ale moc toho nevymyslí. A Paxton, to je takovej šprt.“ Povzdechne si. „To je fuk. Aspoň že v něm letos není Bailey. Pamatuješ, jak nám loni akorát kazil srandu? Toho vola fakt nesnáším.“

To není žádné tajemství. Judd se vozí po Lukeovi Baileym od chvíle, kdy se ten kluk ve druháku přihlásil k Alfě Deltě. A říkejte si o Juddovi, co chcete, ale ten se k vám chová jako vůl jenom tehdy, když mu k tomu dáte důvod. Je to kámoš až za hrob – věří v parťáctví, placáky, a že s někým můžete být skutečný kámoš až potom, co jste spolu krváceli, pařili a následujícího rána si spolu léčili kocovinu.

Luke Bailey tenhle přístup nevyznává. Když si s ním Judd chtěl ťuknout pěstí, jenom si odfrkl a v tu chvíli ze sebe udělal v očích Judda Kellera nepřítele číslo jedna.

Od té doby to mezi nimi jde od desíti k pěti. Luke dokáže být pěkně namyšlený, když se mu zachce, a Judd nesnáší, když má pocit, že se mu někdo vysmívá nebo ho odsuzuje.

Jo, a pak se Bailey vyspal s Juddovou bejvalkou. Takže tak.

„Plýtváš na toho kluka zbytečně moc energie,“ podotkne Tanner k Juddovi. Tanner studuje psychologii, takže nám každou chvíli rozdává (dost dobré) rady, které nikdo povětšinou nebere na vědomí. „Držet se svého vzteku nijak nepomáhá robustnímu vývoji duševního zdraví.“

„Za prvý, ještě jednou řekneš robustní a praštím tě. Víš, jak to slovo nesnáším.“ Juddovi se podrážděně zablýsknou oči. „A za druhý, Luke Bailey mi ojel přítelkyni. Na toho chlapa budu do smrti nasranej.“

„Bývalou přítelkyni,“ podotknu, načež se na mě Judd zamračí. Jsme spoluhráči a já mu klidně budu krýt záda, ale taky se nebojím říct, jak to je. „S Theresou jste tehdy byli od sebe už několik měsíců.“

„S Theresou jsme se nikdy nerozešli. Jasně, bereme si pauzy, to jo. Ale je to moje holka,“ namítne Judd neústupně. „To snad ví každej.“

„Bailey tvrdí, že to nevěděl,“ připomene mu Tanner.

„Kecá. Je to lhář. A teď chce ještě porazit tady Keatona!“ zavrčí Judd. „Soutěží o místo prezidenta, aby se mi pomstil. Prostě to vím.“

„Myslíš?“ Tanner se tváří skepticky. „Protože přihlásit se do soutěže čistě proto, aby se ti pomstil, by udělal jen sociopat.“

„Jo,“ souhlasím pobaveně. „Bailey je vůl, ale pochybuju, že by si chtěl vzít na starosti zodpovědnost s vedením bratrstva, jenom aby ti mohl obrazně řečeno ukázat fakáče.“ Ačkoli abych byl upřímný, sám netuším, proč Luke Bailey kandiduje na prezidenta. Od chvíle, kdy se k nám ten kluk přidal, se o aktivity v bratrstvu nijak nezajímal.

„Rozhodně by to udělal,“ trvá na svém Judd.

„Hele, musíme na přednášku,“ připomene našemu naštvanému kámošovi Tanner. „Měli bysme pohnout kostrou.“

„Fajn.“ Judd se odstrčí s židlí od stolu a vstane. Zamračeně se na mě zadívá. „Myslím to vážně, kámo. Na Baileym mi něco nesedí. V kampani ho musíme porazit. Ani náhodou ho nechci za prezidenta.“

„Neboj. Prezidentem nebude.“

Když kámoši odejdou, unaveně si povzdechnu. Po pravdě je mi teď naprosto jedno, co má Judd s Baileym za problém. Potřebuju vyhrát fotbalové utkání, naplánovat kampaň a udělat dojem na otce.

A radost přítelkyni.

Dojdu si k pultu pro další kafe, pak se uvelebím v rohu kavárny a otevřu si aplikaci, kterou jsem si stáhl včera večer. Annice jsem nelhal – její narozeninový dárek je pro mě jasnou prioritou. Jenom nejdřív potřebuju zjistit, co a jak.

Vítá vás Kink!

Přidejte profilovou fotku.

Přidejte osobní info.

Původně jsem to chtěl vyplnit včera večer, ale kluci z bratrstva mě přemluvili na parádní kolo v Red Dead Redemption, které trvalo až do tří do rána. Teď rychle projedu galerii fotek ve svém mobilu, až najdu tu nejvhodnější. Jsem na ní s Annikou a fotka je z loňského léta, které jsme strávili v East Hamptonu. V mrňavých bikinách je fakt kus a moje břišáky vypadají taky dost dobře, jestli to smím říct sám o sobě. Odříznu naše obličeje a fotku nahraju.

Info o sobě zatím přeskočím, protože na to nemám trpělivost. Hlavně chci zjistit, co mi tahle aplikace může nabídnout, než si vylámu mozek na tom, jak ve sto čtyřiceti znacích napsat, že si to moje holka chce rozdat s dvěma kluky naráz.

Po pravdě to je vlastně tak nějak všechno.

Stejně mě ale zajímá, jaké zboží se tam dá sehnat. Kink je apka spíš na sex než na randění. Potěší mě, když zjistím, že se v ní dají uživatelé filtrovat podle toho, o co ve svých profilech projevili zájem.

V nabídce zakliknu nabídku trojky. Fascinuje mě, kolik mi to nabídne možností a kombinací, jaké mě samotného vůbec nenapadly. Annika to ale chce s dalším klukem, takže uvažuju nad nejjednoduššími kombinacemi.

m/f/m

m/m/f

Prst se mi zastaví nad tlačítkem m/f/m. Ta druhá možnost, myslím, znamená, že se muži můžou dotýkat. Okamžik pravdy. Jiným klukům se taková představa může příčit. Mně ne. Jsem vědec. Dennodenně experimentuju.

Dokonce se mi o sexu s kluky jednou zdálo. Možná i dvakrát. Annice jsem se o tom nikdy nezmínil. Proč bych to taky dělal? Taky se mi zdálo o tom, že jsem potkal draka, co kouřil hřebíčkové cigarety. Věci, které během spánku můj mozek vymýšlí, za zmínku nestojí.

Lhal bych ale, kdybych řekl, že mě Anničino pro mě naprosto nečekané narozeninové přání nevzrušuje. Rád si všechno vyzkouším aspoň jednou. A aplikace vám dovoluje zakliknout tolik možností, kolik chcete. Takže se ohlédnu přes rameno, abych si byl jistý, že se nikdo nedívá, co v mobilu dělám, a zakliknu obě možnosti s vědomím, že teď je možné, že to v posteli rozjedeme.

Ta trojka ovšem musí proběhnout s někým cizím. Jsem přesvědčený, že by mi kdokoli z bratrstva pomohl připravit pro moji holku noc, na jakou v životě nezapomene. Teda až na Dana, který jede jen po klucích. A asi kromě Baileyho, ten si o mně totiž myslí, že jsem vůl. A po pravdě podle mě je vůl i on, takže jsme si kvit.

S někým, koho znám, do toho ale jít nemůžu. Co když bude celá ta noc jeden velký trapas? Kdybych do toho šel s klukem z bratrstva, musel bych s ním dál bydlet. Kdyby to bylo se spoluhráčem, stejně bych ho i pak potkával v šatně.

A pak je tu opačná možnost. Co když to žádný trapas nebude? Co když se mi to bude líbit?

Ne, nechci, aby mě kámoši odsuzovali. Takže to musí být někdo cizí.

Pohodlně se opřu a začnu projíždět profily.

STATISTICKY NE NEPRAVDĚPODOBNÉ

LUKE

Celý večer zpochybňuju všechna svoje životní rozhodnutí. A to jenom kvůli prodejnímu automatu.

Je čtvrtek osm večer a já stojím hladový ve studentském centru. Další směnu v klubu mám až zítra večer, takže jsem s prachama trochu na štíru. Proto strčím do automatu poslední dvě dolarové mince a stisknu tlačítko pro preclíky s burákovým máslem. Kovová cívka se otočí a pytlík se začne posouvat.

Žaludek mi zavrčí očekáváním. Vynechat večeři, abych mohl pracovat v učebně statistiky, nebyl zrovna nejchytřejší nápad. Snažím se ale šetřit jak peníze, tak čas – dvě věci, kterých mám v životě málo.

Štěstí mi však nepřeje. Takže než ta ubohá náhražka večeře dostane šanci spadnout mi do ruky, cívka se přestane točit. A moje preclíky zůstanou trčet na místě, visí nad okrajem police, kde se zasekl roh plastového pytlíku. Ani se nehnou.

„Sakra,“ ucedím. Praštím do automatu pěstí. Nic se nestane. No jasně. „Do prdele kurva práce!“

„Dost smůla…,“ souhlasí se mnou tichý hlas, „… ale statisticky ne nepravděpodobné.“

Otočím se. Za mnou stojí hubená holka v obřích brýlích a čeká, až přijde u toho zatraceného automatu na řadu. „Asi si nejdeš taky pro burákový preclíky, co?“

Zavrtí hlavou. „Z buráků bych dostala anafylaktický šok.“

„Škoda. A taky dost smůla, ale statisticky ne nepravděpodobná.“

Zazubí se. „Chceš půjčit pár babek?“

„Ne, díky,“ odmítnu bez váhání. Dávám si pozor, abych si nikdy nepůjčoval od bohatých spolužáků. Až odpromuju na výbornou a najdu si co nejlepší možnou práci, nikdo pak nebude moct říct, že jsem ji získal s jejich pomocí.

Popřeju jí hodně štěstí a vyjdu z knihovny. Nezbývá mi než se vrátit domů do Alfy Delty a připravit si další sýrový sendvič. Takže si posunu popruh batohu výš na rameni a zamířím ke dveřím.

Cestou po nádvoří zasypaném spadaným listím si připadám jako ve filmu. Červené cihlové domy. Chodníky zalité žlutými kruhy světel ze starobylých plynových lamp. Míjejí mě mladí Rockefellerové, Carnegieové a potomci hromady dalších zazobaných rodin v těch svých luxusních oxfordkách. Líbí se mi tu a zároveň to tu nesnáším. Celý život bydlím na zdejším předměstí. Nikdo z kampusu školy nevytáhne paty, leda na letiště. V jejich očích město mimo dlážděné cestičky neexistuje.

Jenže ono existuje. A není na něj hezký pohled. Darby je staré dělnické město, na které asi sto let po založení univerzity dopadly těžké časy. Bývalo to malebné, rodinné maloměsto. Teď je to rozpadlá díra.

Bylo mi osmnáct, když jsem v čokoládě objevil zlatý tiket. Fakt. Bylo to úplné kouzlo. Poradkyně na střední mi doporučila, abych vyplnil přihlášku na Darbskou univerzitu.

„Místní nemusí platit školné. Jen to zkus, chlapče. Nikdy nevíš. S tvými studijními výsledky víme, že se dostaneš na Connecticutskou. Tuhle přihlášku zkus jen tak z legrace.“

Přihlášku jsem podal a pak na ni docela zapomněl. A v dubnu mi dorazila pěkně tlustá obálka.

„Vítejte na Darbské univerzitě, založené roku 1804. Získáváte stipendium.“

Pro domácí studium zadarmo. Když jsem si ten dopis přečetl, nemohl jsem uvěřit vlastním očím. Podle všeho zástupci státu Connecticut zatlačili na tuhle vysokou, aby si vylepšila vztahy s městem. A jako jednu z cest navrhli stipendia pro místní.

Školné zdarma. Ještě tři semestry se mi život nesmí zhroutit a pak získám diplom od jedné z nejslavnějších univerzit v celé Americe.

Stipendium však nepokrývá ubytování a stravu. Předpokládá se, že místní nebudou kolej potřebovat. A až do loňska mi nevadilo bydlet u mámy.

Bydlet doma už ale nepřichází v úvahu. Takže celý druhák a třeťák na Darbské se snažím neskončit hladový a bez domova a takhle to musím vydržet až do promoce. Koleje a jídlo v menze jsou drahé, proto jsem se přihlásil k Alfě Deltě a zabral si ten nejlevnější pokoj. Problém vyřešen.

Tak trochu.

Loni jsem měl dvě mizerně placené brigády, dokud jsem si nenašel lepší kšeft v klubu. V té nové práci vydělám za dvanáct hodin tolik, co v té staré za dvojnásobek času. Noční směny mě ale pekelně ničí.

A ve čtvrťáku budu mít učení ještě víc. Takže se snažím vymyslet, jak zkrouhnout směny v práci. Před dvěma týdny během opileckého filmového maratonu s kluky z bratrstva jeden z nich nadhodil něco, o čem jsem vůbec netušil.

Vtipný fakt: Prezident bratrstva nemusí platit nájem. Dostane pokoj zdarma.

Dostane. Pokoj. Zdarma.

Takže hádejte, kdo kandiduje na prezidenta?

Alfa Delta je rozlehlé tudorovské sídlo na okraji kampusu. Vejdu dovnitř, jako by mi to tu patřilo. Protože mi to tu patří – přinejmenším stejně jako všem ostatním. Je jedno, že nejsem třetí generací bratrů z Alfy Delty jako někteří z těch fešáků, kteří tu bydlí se mnou. Hlavně že nemám zpoždění s platbami účtů. To je to jediné, na čem záleží.

„Nazdar, kluci,“ pozdravím čtyři bratry. Je osm večer, a jelikož nikdo z nich nemá práci, hrajou poker.

„Bailey,“ houkne Jako, můj nejbližší kámoš v tomhle domě. „Jak si vedu?“

Postavím se za něj a prohlédnu si jeho karty. Má v ruce dvě královny a na stole díky flopu osmičku a dvě desítky. Dva páry nejsou vůbec špatné, ale zas by se neměl utrhnout ze řetězu. Judd potřebuje v ruce jenom jednu desítku, aby měl tři stejného druhu. Zatímco se dívám, Judd zvýší sázku a Jako dorovná.

Chvíli Judda pozoruju a pak dojdu k závěru, že tři desítky v ruce nedrží. Blafuje. Nejsem ale pitomec, abych něco řekl. Judd mě nesnáší. Tak jen čekám a dívám se. Jako obrátí kartu – srdcovou královnu – a má full house. Znovu vsadí a všichni ostatní složí karty.

„To byl dobrý odhad,“ povím Jakovi, když shrábne výhru. „Kdybys vsadil i při posledním kole, asi bys z Judda vytáhl ještě víc.“

„Tak to ne,“ namítne Judd, protože mě nesnáší. Loni jsem si to na párty v tógách nevědomky rozdal s jeho bývalkou, což je dost závažné porušení parťáckého kodexu.

Na svou obranu musím říct, že v tom nic zlomyslného nebylo. Theresa je hezká holka, já byl trochu namol a ani jednou se přede mnou o Juddovi nezmínila. Každopádně to byla poslední párty Alfy Delty, které jsem se kdy zúčastnil. Teď chodím už jen na povinné akce.

Jako si myslí, že by se celé té katastrofě dalo zabránit, kdybych se víc „zapojoval“. Hm, očividně se nezapojuju.

Je to sice pravda, ale ne tak docela mojí vinou. Kéž by se můj život v Alfě Deltě podobal hollywoodským komediím, kde s nej kámošem do noci vtipkujeme a užíváme si spolu šílené roky na vysoké. A možná že ostatní kluci tenhle sen žijí. Já ale dřu jak mezek a snažím se udržet všechny příslovečné míčky ve vzduchu. Tihle kluci vůbec netuší, jaké je vést můj život.

A já jim to nevykládám, protože můj život je mizerný a nudný.

Takže jsem se ani nesnažil se s kluky víc poznat a to je podle všeho těžký zločin. Jako tvrdí, že bych o Therese věděl, kdybych s Juddem mluvil aspoň půl minuty v kuse.

Proč bych ale s Juddem o čemkoli mluvil? Od chvíle, kdy jsme se seznámili, se ke mně chová nesnesitelně. Ve skutečném životě se ze všech nestanou nejlepší kámoši. Některé typy osobností vás přitahují, jiné odpuzují. Takže se kámoším s bratry, s kterými vycházím, a zbytku si nevšímám.

Nebo tomu tak aspoň bývalo.

Bohužel tuhle naprosto rozumnou strategii budu muset změnit, jestli mě mají zvolit prezidentem bratrstva...

Konec ukázky

Table of Contents

copyright

titul

MUSÍ TO BÝT NĚKDO CIZÍ

STATISTICKY NE NEPRAVDĚPODOBNÉ