Natalie Williamson

Pravidlá sú na to, aby sa porušovali

Preložila Adriana Sýkorčinová

Ukážka z elektronickej knihy

Natalie Williamson

RULES WE´RE MEANT TO BREAK

Copyright © 2019 by Natalie Williamson

Published by arrangement with Swoon Reads,

an imprint of Feiwell & Friends and Macmillan Publishing Group, LLC.

All rights reserved.

Translation © 2021 by Adriana Sýkorčinová

Cover design © 2021 by Barbara Baloghová

Slovak edition © 2021 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-7678-9

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2021

Venujem Dannymu, svojmu partnerovi v dobrom i zlom.

Bez teba by som túto knihu nenapísala.

A Gracie, ktorá bola inšpiráciou pre Amberinu Buffy.

Stretneme sa na druhej strane dúhového mosta.

prológ

SEPTEMBER, 1. ROČNÍK NA STREDNEJ

Celú poslednú hodinu som nespustila oči z hodín na stene. Pohľadom som nútila čas pridať do kroku, aby konečne zazvonilo. Bol piatok, deň mojich narodenín. Po škole si s najlepšou priateľkou Hannah pôjdem kúpiť šaty na dnešný večer. Mama a jej priateľ Howard nás pozvali do štýlovej francúzskej reštaurácie, chcela som vyzerať obzvlášť dobre. Sčasti preto, aký to bol podnik, a aj preto, lebo mali prísť i niektorí členovia Howardovej početnej rodiny vrátane jeho synovca Tylera.

Toho Tylera, ktorý pred dvoma týždňami prišiel na futbalový zápas medzi našimi školami a dal si záležať, aby na tribúne sedel vedľa mňa. Toho Tylera, ktorý ma počas polčasu chytil za ruku a už ma nepustil až do konca zápasu. Tylera, ktorý ma pred odchodom odtiahol bokom a bozkával, až mi došiel dych. Tylera, s ktorým som sa odvtedy stretla trikrát a ani raz sa to nezaobišlo bez ďalšieho úžasného bozkávania a rúk na zaujímavých miestach.

Takže áno, na večer som sa dosť tešila. Celý deň som sa prihlúplo usmievala a nevedela som prestať.

Konečne zazvonilo. Schmatla som knihy z lavice a vystrelila k dverám. V tom náhlení som do kohosi vrazila.

„Pardon!“ uskočila som.

„Nič sa nestalo,“ odvetil dotyčný pokojne, hoci som ho takmer skolila k zemi. Pozrela som sa naňho. Stál predo mnou Jordan Baugh, asi najsexi deviatak, jednotka z môjho tohtoročného zoznamu chalanov, ktorí sa mi páčili, až kým som nezistila, že Tyler moje sympatie opätuje. Voči Jordanovi som však ešte stále nebola celkom imúnna. Žmurkala som naňho ako taká hlupaňa, no on sa iba usmieval. „To ja som hľadel do telefónu. Nič si z toho nerob.“

„Vďaka.“ Ešte chvíľu som naňho civela, potom som so sklonenou hlavou odkráčala.

V šatni som si zo skrinky rýchlo vzala batoh a šla som hľadať Hannah k jej skrinke.

„Ahoj, oslávenkyňa,“ privítala ma. „Pobalím sa a môžeme ísť. Matt nás čaká v aute.“

„Super.“ Matt bol Hannahin starší brat a, odkedy si v lete spravil vodičský preukaz, náš najčastejší šofér. Na staršieho brata bol celkom fajn. Rozvážať nás po meste mu poväčšine neprekážalo. „Môžeme sa najskôr staviť u nás? Nebudeme hádam tie batohy vláčiť so sebou.“

„Myslela som si,“ povedala Hannah a zaplesla dvere skrinky.

Vyšli sme na parkovisko. Matt mi dovolil sedieť vpredu a znovu, tak ako ráno, trval na tom, aby som vyberala hudbu. Pustila som Taylor Swift, len aby som videla, ako sa zatvári. Keď porazenecky vzdychol, stiahol okienko a pridal hlasitosť, vybuchli sme s Hannah do smiechu.

„Len preto, lebo máš narodeniny, Richterová,“ namieril na mňa prst, keď sme zastali pred naším bytom.

„Jasné,“ uškrnula som sa naňho. S Hannah sme vystúpili.

Po schodoch sme vyšli na tretie poschodie. Celú cestu k dverám číslo 304 sme sa chichotali nad Mattom.

„A keď vyspevoval tie výšky!“ smiala som sa, keď som odomykala.

„Veru!“ pritakala Hannah a vošla za mnou do bytu. Odrazu zmeravela uprostred kroku a ponad moje plece sa zamračene dívala do obývačky. „Páni! Kam sa podel váš gauč?“

Obzrela som sa a zbledla som. O koženej pohovke, ktorá predtým stála vľavo pri stene, teraz svedčili len do koberca vytlačené stopy po nožičkách. Nechápavo som na ne civela. Vzápätí ma premklo mrazivé tušenie. Zhlboka som sa nadýchla a vydýchla, batoh som pustila na zem a vykročila do izby.

Hannah zostala stáť ako prikovaná pri vchodových dverách. Prešla som do kuchyne a otvorila skriňu na potraviny.

„Amber!“ volala na mňa Hannah. Zavrela som skriňu a pobrala sa skontrolovať spálne. „Tak čo sa deje?“

Neodpovedala som. Vošla som do svojej izby, aby som sa presvedčila, že je v nej všetko tak, ako som to ráno zanechala. V mojej kúpeľni sa nezmenilo takmer nič, zmizla len osobná váha z kúta a uteráky pre hostí. V maminej izbe som našla ďalšie odtlačky po nábytku. Preč bol jeden nočný stolík a bielizník. Mamine podprsenky, spodná bielizeň a oblečenie na cvičenie ležali v úhľadných kôpkach na posteli. Pri stene stál pár jej topánok.

Na chvíľu som zatvorila oči, potom som sa vrátila do obývačky. Ignorujúc Hannahin ustarostený pohľaď vybrala som z batoha telefón a zavolala mame. V práci si mobil zvyčajne prepínala na odkazovú schránku, tentoraz však odvetila po prvom zazvonení. Bolo mi jasné, čo povie, nemusela som sa ani pýtať. No spýtala som sa, lebo v týchto veciach sme už mali zaužívanú rutinu.

„Mami,“ ozvala som sa. Na druhom konci linky som počula jej dych. „Prečo sú všetky Howardove veci preč?“

*

O pol hodiny neskôr sme s Hannah sedeli v Novej tržnici na lavičke pred obchodom, v ktorom som si chcela kúpiť šaty na večer. Už to nemalo zmysel. Večera bola zrušená. Chcela som sa však prejsť a do Novej tržnice to bolo od nás najbližšie.

„Povedala prečo?“ prerušila Hannah dlhé ticho. „Myslela som si, že im to klape.“

„Pred dvoma týždňami som ich počula, ako sa hádajú, no iba ten jeden raz, tak som si myslela...“ Stíchla som a pokrútila hlavou. „Je jedno, čo som si myslela. Mama to vždy spraví. Vždy všetko pokazí. Mala som to vedieť. Mala som vidieť, že sa blíži koniec. Nebolo by to po prvý raz.“

Oco od nás odišiel, keď som mala päť rokov, a Howard bol tretí muž, ktorý s nami odvtedy žil. Ani jeden nezostal dlho. Mama mi do telefónu nepovedala veľa, ale dosť na to, aby som pochopila, že hoci o tom, v ktorý deň sa Howard odsťahuje, nerozhodla, o jeho odchode áno.

„Amber, bože, to je na figu,“ položila mi Hannah ruku na plece.

„Viem.“ Striasla som ju zo seba a postavila som sa. Tvár mi horela. „Ale sme tu a mám maminu kreditku, aby som si kúpila šaty. Takže na nákup sa ide, či nie?“

„Neviem, či je to...“ začala Hannah, no umlčala som ju pohľadom.

Vyskúšala som si kopu blúzok a šiat. Žiadne mi nepadli, navyše som nezniesla pohľad na seba v zrkadle – začervenaná tvár, ústa tenká čiarka. S prázdnymi rukami sme zamierili do kníhkupectva, kde som minula sto dolárov na horory. Zvyčajne som dávala prednosť romantike, no príbehy plné krvi a násilia sa mi v tejto chvíli zdali príhodnejšie.

„Kam teraz?“ spýtala sa Hannah. Zaclonila si oči a poobzerala sa. „Čo tak ísť sa najesť? Alebo do obchodu s cédečkami?“

„Poďme do chovateľských potrieb,“ navrhla som, lebo presne ten obchod som si všimla na druhej strane parkoviska.

„Dobre,“ súhlasila Hannah. Chytila ma pod pazuchu a vykročili sme.

Na základnej škole som mala škrečka Nevilla, ktorý zomrel ešte predtým, ako sa k nám Howard prisťahoval. Ďalšieho mi mama nedovolila, lebo Howard bol alergický na srsť. Dnešný deň ponúkal dokonalú príležitosť napraviť to. Mám predsa narodeniny.

Kým sme kráčali do obchodu, premýšľala som o drobných cicavcoch. Nevilla som milovala. Mala by som si azda kúpiť ďalšieho škrečka? Alebo potkana, ktoré sú vraj milé, ale mame by spôsobil ešte väčší šok?

„Je k tamtomu stromu priviazané šteniatko, alebo mám vidiny?“ začula som Hannah.

Pozrela som sa tam. Nemýlila sa: pred obchodom s chovateľskými potrebami bolo k stromčeku v kvetináči priviazané čiernohnedé šteniatko. Bolo horúco, no pri šteniatku nebola ani miska s vodou. S vyplazeným jazykom dychčalo, aby sa ochladilo.

S Hannah sme si vymenili pohľad a náhlili sa k psovi. Keď nás zbadal, vstal a vrtiac chvostom k nám chcel podísť, no zastavila ho vôdzka. Patrila medzi tie škrtiace typy, čo sa nepripínajú k obojku, ale vešajú ako slučka okolo krku. „Počkaj, maličký,“ prihovorila som sa mu a dala mu oňuchať ruku. Hannah zamierila k vôdzke. Šteniatko som zdvihla a opatrne mu zložila „obojok“.

„Čo za idiota nechá svoje šteňa pred obchodom, ešte k tomu s chovateľskými potrebami?“ hromžila Hannah, kým odväzovala vôdzku zo stromu.

Pozrela som sa šteňaťu do tváre. Keď ma oblizlo, v očiach ma zaštípali slzy. „Idiot, ktorý sa už nevráti.“

Hannah sa zarazila. „Myslíš?“

„Mám tušenie, že už nepríde. Poďme si to overiť dnu.“

Majiteľka obchodu Stephanie – tak sa nám predstavila – do mikrofónu vyhlásila oznam o psovi, no neprihlásil sa nik zo zamestnancov ani zo zákazníkov. Potvrdilo sa naše podozrenie, že majiteľ šteňa opustil.

„Stáva sa to častejšie, než by ste si mysleli,“ vzdychla Stephanie. Kým šteniatko chlípalo vodu, hladkala ho po hlave. „Ľudia si myslia, že je lepšie nechať ich tu než v útulku, lebo ich rýchlo nájdeme. Myslia si, že ich môžeme dať na adopciu. Vo väčšine prípadov aj tak musíme volať útulok.“

„Útulok?“ zopakovala som. Pozrela som sa na psíka, ktorý od misky s vodou prešiel k mojim nohám a oblizoval mi ich.

„Áno,“ potvrdila Stephanie. „No nerobte si starosti. Táto princezná nezostane v útulku dlho. Šteniatka si domov nájdu veľmi rýchlo. Horšie je to však so staršími psami.“

Zahryzla som si do pery a znovu som sa psíčaťu pozrela do milej tváričky. Zdvihla som ho zo zeme. Mohol to byť ovčiarsky pes alebo niečo podobné, nebola som si istá. Vpíjalo sa do mňa hnedými očami a uvelebilo sa mi na lone.

„To určite nie,“ počula som Hannah. Obrátila som k nej hlavu.

„Čo?“

Potriasla hlavou a pozrela sa na Stephanie. „Nemusíte volať útulok. Čo všetko potrebujeme kúpiť, keď si ho chceme vziať domov?“

*

Zavolali sme Matta, aby nás odviezol k nám domov, lebo sme kúpili pelech, hračky a desať kíl krmiva. Oči sa mu rozšírili od prekvapenia, keď zastal pred obchodom, no vystúpil a bez slova nám pomohol všetko naložiť do auta. Opäť som sa usadila vpredu, tentoraz so šteniatkom na kolenách.

„Kto je to?“ vyzvedal a naštartoval.

„Buffy,“ odvetila som.

Matt ju pohladil po chrbátiku a vyrazili sme. „Tak fajn,“ povedal a odviezol nás domov.

Keď sa o pol šiestej vrátila domov mama, Buffy už spala vo svojom novom pelechu. Uložila som ho k stene tam, kde predtým stála veľká Howardova pohovka. Hoci tu po ňom zostala ešte pohovka pre dvoch a kreslo, s Hannah sme si sadli na zem k pelechu. V televízii bežala šiesta séria Buffy, premožiteľky upírov.

„Amber!“ ozvala sa mama. Z jej tónu som vybadala, že nie je nadšená. Vedela, že budem namrzená, rozhodne však nečakala, že prinesiem domov psa.

„Mami,“ odvetila som pokojne. Dlhú chvíľu sme sa na seba dívali. Pohľadom som ju vyzývala, nech sa len skúsi spýtať na Buffy, nech len skúsi povedať, že si ju nemôžem nechať.

Mama napokon vzdychla. „Chceš ešte ísť na tú večeru, alebo objednám pizzu?“

„Pizza postačí.“

Mama hlasno vydýchla a odišla sa prezliecť. Na okamih ma pichlo pri srdci, no úspešne som ten pocit potlačila. Hnev ma ešte stále neprešiel, a byť nahnevaná bolo oveľa ľahšie než plakať.

Keď sme s Hannah dojedli pizzu, zobrali sme Buffy na prechádzku okolo našej bytovky. Vonku mi vo vrecku cinkol telefón. Vybrala som ho a zbadala správu od Tylera.

Ahoj. Strýko Howie mi povedal o tom s tvojou mamou. Mrzí ma to.

Prebudila sa vo mne nádej. Rýchlo som Hannah podala Buffinu vôdzku, aby som mu mohla odpísať.

Si milý. Keďže večera sa zrušila, nechceš ísť zajtra von? Do kina alebo tak.

Na displeji sa objavila bublinka značiaca, že píše odpoveď, no dopísať ju mu trvalo večnosť.

To asi nie je dobrý nápad. Bolo by to čudné, chápeš.

Ale blahoželám k narodeninám.

Zhíkla som. Hannah ku mne vystrela ruku.

„Ukáž.“ Podala som jej telefón. „Dofrasa!“

A vtedy som sa rozplakala.

Hannah ma odviedla k jednému z piknikových stolov pri bazéne a objala ma okolo pliec. Mlčky čakala, kým sa vyplačem.

„Toto sú tie najhoršie narodeniny,“ zatiahla som naveľa a hlasno som smrkla.

„Hm,“ prikývla Hannah. Zohla sa, zdvihla Buffy a položila mi ju do lona. „Ale nebolo všetko iba zlé. Nemám pravdu?“

Poškrabkala som Buffy za ušami a sklonila hlavu k jej tváričke. „Nie, všetko nie. Ja už však ďalej takto nevládzem, Han.“

„Ako takto?“

„Vždy si robím nádeje. Verím, že s novým mužom to bude iné. Howarda som začínala mať celkom rada. Chápeš?“

„Áno,“ odvetila potichu.

„A Tyler...“

Hannah vzdychla. „Ja viem.“

Ticho sme sedeli, až kým sa nezačalo stmievať. Odrazu som sa prudko posadila.

„Čo je?“ vyhŕkla Hannah.

Pozrela som na ňu. „Musím sa pripraviť na ďalšieho maminho frajera.“

Hannah sa zamračila. „Ako to myslíš?“

„Vždy je predsa nejaký ďalší.“ Z pohľadu, akým na mňa pozrela, bolo jasné, že nevie, čo povedať, aby to nevyznelo trápne, tak som pokračovala. „A keďže to viem, nemala som sa zapliesť s Tylerom, a už vôbec sa zbližovať s Howardom.“

„Keď ja neviem,“ vzdychla Hannah. „Nebolo s nimi niekedy aj fajn?“

Potriasla som hlavou. „Bolo, ale aj tak sú všetci preč a dnešný deň je príšerný. Ak si nabudúce nedovolím žiadne citové väzby, ľahšie znesiem mamin rozchod. Bude to tak lepšie pre všetkých.“

Hannah nevyzerala úplne presvedčená, no pretože nič nepovedala, brala som to ako víťazstvo. Vstala som a opatrne položila Buffy na zem.

„Poďme,“ povedala som. „Chcem to spraviť teraz, kým nezabudnem.“

„Teraz zasa o čom hovoríš?“ stiahla Hannah obočie a takisto vstala.

„Napíšem si pravidlá, ktorými sa budem nabudúce riadiť.“

„Pravidlá? Čo ti to zasa napadlo?“

*

Keď som dopísala, na papieri svietilo deväť pravidiel, ktorými sa budem riadiť, keď sa k nám nasťahuje ďalší mamin frajer.

1. Pohľad vždy upieraj k obzoru.

2. Deti maminých frajerov sú spolubývajúci, ktorých treba tolerovať, nie sa s nimi priateliť.

3. Zvykni si predstavovať sa cudzím ľuďom, budeš to robiť často. (Prirodzene, že to neplatí, ak z dotyčného pôjde strach. Vtedy na toto pravidlo zabudneš a utečieš.)

4. S predošlým súvisí aj nutnosť zvyknúť si na sviatky s cudzími ľuďmi, lebo to k tomu štandardne patrí.

5. Chráň si svoj tanier na všetkých rodinných udalostiach, sviatkoch a podobne.

6. Maminých frajerov nikdy nežiadaj o pomoc, iba ak je to naozaj naliehavé.

7. Nikdy si nezačínaj s chalanom, ktorý je blízky maminmu frajerovi alebo jeho rodine.

8. Nezapájaj sa do “rodinných“ sporov, ani keď sú pikantné a ťažko im odolať.

9. Svoj život ži oddelene od života mamy a jej aktuálneho frajera.
Čítanie zoznamu ma uvoľnilo. Konečne, po prvý raz, odkedy sme sa s Hannah vrátili k nám domov, som cítila pokoj. Pravidlá som odložila do obľúbenej knihy a schovala ju na spodnú poličku za nové horory. Pred spaním sme si s Hannah ešte pozreli film.

Ráno som pri kontrole, či je zoznam na svojom mieste, zistila, že Hannah doň ešte čosi doplnila.

10. Nezabúdaj, že ľúbiš svoju mamu. Viem, že niekedy je to ťažké, ale aj tak na to nezabúdaj.

Chcela som to pravidlo vyškrtnúť, no napokon som to neurobila a zoznam som vrátila do skrýše. Hannah to myslela dobre, a asi aj mala pravdu. A ako som poznala mamu a históriu jej vzťahov, budem túto pripomienku potrebovať.

jeden

OKTÓBER, 4. ROČNÍK

Prvé pravidlo, ako prežiť ľúbostný život mojej mamy, hovorí: Pohľad vždy upieraj k obzoru. Preto namiesto toho, aby som si vybalila veci vo svojej novej izbe, pustila som sa do písania eseje na angličtinu, ktorú som mala odovzdať o dva týždne, a medzitým som každých pár minút otvárala internetovú stránku prijímacieho oddelenia Kansaskej univerzity, či sa na nej neobjavili nové informácie. Dobré známky a vysoká škola dve a pol hodiny cesty odtiaľto. To bol teraz môj obzor.

„Amber!“ Zdvihla som hlavu. Vo dverách stála mama. S nadvihnutým obočím pozerala raz na mňa, raz na Buffy, nemeckého ovčiaka, ktorý ležal vedľa mňa na posteli.

„Čo?“

„Ty vieš čo.“

Vzdychla som. Mamin nový priateľ Kevin, majiteľ tohto domu a postele, nemal v obľube domáce zvieratá. Neželal si, aby Buffy vyskakovala na nábytok. Mama musela vedieť, že to pravidlo poruším, no zrejme nečakala, že sa to stane hneď v prvý deň. „Buffy, dolu!“

Buffy sa na mňa smutne pozrela a zoskočila z postele na zem.

„Ďakujem,“ povedala mama. Pohľadom blúdila po mne, Buffy a všetkých neotvorených škatuliach s mojimi vecami. „Dávaš si prestávku?“

„Tak trochu.“ Zastrčila som si nohy pod vankúše a kývla hlavou k notebooku. „Mala som nejakú prácu do školy. Ale oblečenie som si už uložila.“ Nedodala som, že okrem toho a Buffinho žrádla a misiek na vodu som sa ničoho iného nedotkla.

Mama sa s pochybovačným výrazom obzrela na šatníkovú skriňu. „A čo tvoje obrazy a plagáty? A knihy?“

Nadvihla som plecia. „Ešte neviem, kam ich dám.“

Lož. Zdalo sa mi zbytočné vybaľovať ich, keď o desať mesiacov odídem na vysokú. Desať mesiacov nie je dlhý čas a súdiac podľa dĺžky trvania doterajších maminých vzťahov, bolo málo pravdepodobné, že tu vôbec zostaneme tak dlho. Jej najdlhší vzťah trval päť rokov, ale to bolo už veľmi dávno.

„Nuž tak dobre,“ zatiahla mama pomaly. „Vybaľ sa, kedy chceš. Nebudem ťa súriť.“ Potom sa s úsmevom poobzerala po izbe, akoby nikdy nevidela nič krajšie než tie béžové steny a zvratkovozelené závesy. „No nie je to tu pekné, Amber? Manželská posteľ a vlastná kúpeľňa. Super, nie?“

Pekné pre niekoho, kto sa rád cíti ako v hoteli. Nič pre mňa. „Stále nechápem, prečo som si nemohla nechať svoju posteľ.“

„Lebo táto je väčšia,“ odvetila, akoby sa tým všetko vysvetľovalo.

„Jasné.“ Možno je väčšia, ale nie je moja.

Mama zavzdychala, očividne frustrovaná mojou neochotou tešiť sa spolu s ňou. „Nie si hladná? S Kevinom nám napadlo, že by sme mohli ísť do Novej tržnice vyskúšať tú novú šalátovú reštauráciu.“

Pch! K šťastiu mi chýbala už len večera s mamou a Kevinom. Ich rozhovor sa celý večer bude točiť okolo toho, kam umiestnia mamin nábytok, či sa všetky jej plechy na pečenie zmestia do kuchynských skriniek a aký bude život odteraz ružový. Pochybujem, že by som sa nerozosmiala. Alebo sa nespýtala Kevina, či vie, že je už šiestym chlapom, ktorého mama nazýva „tým pravým“.

„Ďakujem, nie som hladná,“ vyhlásila som. Posadila som sa. „Pôjdem s Buffy na prechádzku.“

Mama chcela namietnuť, no už som vyslovila to čarovné slovíčko: prechádzka. Buffy, cinkajúc obojkom, mierila k dverám. Obzrela sa na mňa ponad plece a pridusene štekla. Vstala som, obliekla si bundu a obula sa.

„Fajn,“ precedila mama cez zuby. „Idem s tebou dolu.“

Dolu v kuchyni som počula Kevina telefonovať. „Nech si na to dá vosk,“ hovoril. „Na noc by mu to malo stačiť a hneď ráno mu ten drôtik ustrihneme. Áno, príďte na ôsmu.“ Chvíľu počúval. „Nie, to si nemyslím...“

Kevin bol ortodontista – s mamou sa zoznámili, keď sa po poslednom rozchode rozhodla pre priesvitný strojček na zuby. Stále riešil urgentné problémy svojich pacientov. Ráno mu volala hysterická stredoškoláčka, pretože gumičky na strojčeku jej neladili so šatami, ktoré si kúpila na dnešný školský ples. Najskôr ju dvadsať minút utešoval, a potom jej odišiel pomôcť a mňa s mamou nechal, aby sme samy donakladali škatule do prenajatej sťahovacej dodávky. Našťastie už zostalo naložiť len tie malé, ale aj tak to bola otrava.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

prológ

jeden