František Neužil

Královna Eliška Rejčka

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© František Neužil – dědicové, 2021

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-9885-3 (epub)

ISBN 978-80-243-9886-0 (mobi)

Nakonec půjdeme každý sám

na přísný sněm mlčení,

Václav, já, Rudolf, Jan a Jindřich,

i když jsme stáli v mladosti po boku bok

a ruku v ruce se podpírali.

SLUNEČNÍ TŘPYT

ZROZENÍ DCERY

Kamenný dům zlatníka Konráda nalhává sám sobě, že přetrvá věky. Chlad přízemku se protepluje na točitých schodech, které končí v patře. Chodba zlátne ranním sluncem. Kdybyste otevřeli okna s olovnatým sklem, cítili byste rozkvetlou růži a zrající třešně. Neklamte se! V okolí jsou jen strmé domy a páchnoucí křivolaké uličky. Kámen na kameni a mezi nimi hluk probuzeného Většího Města. Od Velikonoc hlídkuje v okolí Konrádova domu královská stráž. V ulicích musí být ticho jako v hrobě. V rohovém pokoji s arkýřem umírá král Václav. Když padne na Prahu noční chlad a od Juditina mostu je slyšet tlumený hlas tekoucí Vltavy, otvírá čísi ruka okenici, aby se vladař nezadusil.

Královna Eliška Rejčka na sny nevěří. Strach se však stěhuje z bdělého stavu do spánku. Nenávist spočívá jako železná závora na Rejččině šíji. Překrývá i hrůzu a přejímá podobu bolesti, která se hromadí pod proláklinou pupku a končí v lůně.

Eliška Rejčka pracuje třetí den k těžké hodině. Pohostinský pokoj je naplněn výpary kontryhelu a námele. Lektvary připravují porodní báby a služebná Jolanta, kterou přivedla Rejčka z Poznaně.

Pokoj královny směřuje na východní stranu. Rejčka neslyší stráž před královou komnatou, neví nic o návštěvách, které směřují k umírajícímu vladaři. Vědomí je teď utlumeno jako jiskry pod popelem.

Po třetí hodině ranní podala Jolanta královně odvar, do něhož poručil lékař Kuncelín přidat šištičky chmele.

Obloha plane jako safír. Je jí lhostejno královo umírání. Vítr žene bělostné mraky od berounských hvozdů.

Staveniště ohořelého Pražského hradu se hemží dělníky. Teď chlapi zanechali kopání země a míchání malty a přes nadávky mistra hledí jako očarováni do oblak.

Tesaři právě táhnou ze země těžký vazební trám. Poctivá práce. Staletý dub vzal za své v hlubokém háji mezi Dobrovízem a Hostouní, tam, kde se vysunul do polí poslední klín křivoklátských lesů.

Kladky skřípou, dvě lana, která se napjala jako struny, zvolna se posouvají, za zdí visí na provaze hrozen dělníků. Před zdí stojí tesař Bolek z Dobrovíze, drží v rukou na dlouhé násadě vidlici, kterou přidržuje dubový trám, aby nedřel při stoupání o zeď.

Když je trám téměř v úrovni střešní půdy, ozve se suchá, zlověstná rána. Zároveň hvízdavý zvuk. Lano, které viselo nad dobrovízským Bolkem, se přetrhlo, trám klesá střelhbitě k zemi a vyrývá na zdi hluboký šrám.

Diváci zatajili dech, a vzápětí se dají do zděšeného křiku. Posléze ustrašeně přistupují ke zdi.

Přibíhá rozlícený mistr Volfram, drží v ruce karabáč. Křičí jako tur. „Pryč ode zdi! Nejdříve se musí zvednout trám! Jinak jej chlapi na druhé straně neudrží.“

„Vykašli se, Němčoure, na trám! Podívej se na nebožáka Bolka, už ani neví o sobě.“

Mezi kamením, úlomky cihel a prachem malty leží smrtelně bledý tesař, obličej zkřivený nelidskou bolestí. Z úst vytéká jasná krev. Konec trámu leží v Bolkově klíně, nešťastníkova pravice se zaryla nehty do dřeva.

„Všichni za zeď a táhnout provaz,“ řve Volfram. Rozpřahuje se k ráně.

„Drž hubu, mrcho!“ vyskočí jeden ze zedníků a srazí mistra rukou.

„A teď všichni zvednout konec trámu a vyprostit Bolka.“

Dřevo se pohnulo, přetržený konec lana se posouvá přes zeď, klesá k zemi, aby jej mohli chlapi nadvázat. Zanedlouho se bude vytahování trámu nelítostně opakovat.

Volfram se oprašuje, hrozí zedníkovi: „Počkej, bestie, večer půjdeš do temnice!“ Netroufá si ho však uhodit.

V lopuší leží umírající tesař.

„Co s ním, mistře Volframe?“ ptají se.

„Co byste s ním dělali. Přikryjte ho pytlem a večer ho zavezete do Dobrovíze.“

Přistupuje zedník s obrovskýma rukama. „Co? Až večer? Teď hned! Kdybych si měl jít stěžovat třeba k umírajícímu králi.“ Volfram krčí rameny a mizí na druhém konci staveniště.

Za Rejčkou přišla ve spánku vévodkyně Alžběta, vdova po Jindřichu Lehnickém, celá v černém, s tvrdým, planoucím obličejem.

„Budeš vdovou, Richenzo,“ hovořila polsky. „A v brzké době. Stejně jako já. A budeš tisknout k prsům osiřelé děcko jako já.“

„Nemáš už nemluvně, teto Alžběto. Tvému Boleslavovi je čtrnáct roků. Ani já nemám ještě robátko u prsu.“

„Nemáš, ale budeš mít. Dříve ti však bolest rozlomí kříže a báby porodnice z tebe vypáčí královského potomka.“

Ačkoli to bylo jen působení snu, Rejčka se otřásla: „Teto, budu mít syna, nebo dceru?“

Vévodkyně si dala s odpovědí načas. Kloubnatými prsty, na kterých zářily prsteny, upravovala mladičké královně přikrývku. Stará žena se vyhnula Rejččiným očím, kolem rtů jí přeběhl posměšek.

„Neptej se, Piastovno,“ odpověděla vévodkyně přísně. Slovo Piastovno pronesla záměrně, královna Rejčka rozuměla. Měla jí připomenout polský královský původ. Teď na Rejčku hleděly neúprosné Alžbětiny oči. „Nezáleží na tom, bude-li to syn, nebo dcera, král Václav má dost potomků. Tvé děcko dostane od otce jiné dědictví. Ulpí na něm královražedná krev.“

Eliška Rejčka ve snu zasténala: „Ty šílíš, teto Alžběto.“

„Nepodléhej strachu, abys neublížila děcku. Já vím, co mluvím. Znala jsem tvého nebožtíka otce, polského krále. V jeho smrti měl prsty i král Václav.“

Rejčka se otřásla. „Ty myslíš, že Václav vztáhl vražednou ruku na mého otce?“

„Už tvůj strach, Richenzo, prozrazuje, že tě nahlodalo podezření.“

„Podezření není důkaz,“ odporovala vášnivě královna. „Otec žil přece v Poznani a Václav v Praze.“

„Jsi děcko, myslíš jako děcko, tvé úvahy jsou dětinské. Václav měl dostatek stříbra, aby podplatil vraha.“

„Kriste Ukřižovaný,“ vykřikla Rejčka. „Jsi zlá, jsi jedovatá, uštknutá hadem zloby.“

„Miluješ dosud Václava?“ vysmívala se vévodkyně.

„Blíží se smrti.“

„Nemůže zemřít, jeho svědomí je obtíženo hříchy.“

„Vzkáži mu, co mluvíš, dá tě katovi.“

„Jsi, Richenzo, pošetilá.“

„Král hřeje hada na srdci a neví o tom. Jak se to doví, dá tě uvrhnout do věže.“

Vévodkynin obličej zhrubl. Alžběta nepřestávala rovnat přikrývku na Rejččině loži.

„Dej ruce pryč, bojím se tě,“ zaháněla mladá královna Alžbětu.

„Jsi prolhaná, nebojíš se Boha ani krále. Víš dobře, že jsem seděla při otcově smrti v Rogožně na hodokvasu vedle macechy. Všecko jsem viděla.“

Vévodkyni vyskočily potměšilé plamínky z očí a sršely jako závanem větru. „Sedělas s otcem a s macechou na hostině, to je pravda, avšak jen do okamžiku, nežli se to mělo stát. Pak tě odvedli k chůvě.“

„Václav tam nebyl,“ bránila se Rejčka zoufale.

„A cos viděla, když ses v Rogožně probudila?“ tázala se vévodkyně vítězoslavně.

Rejčka se zatřásla zimnicí. Chtěla sevřít víčka, ale vměstnala se mezi ně neodbytně Alžběta, vdova po Jindřichu Lehnickém. Královna odpovídala na otázky jako náměsíčná.

„Když jsem se probudila, viděla jsem na chodbě pootevřenými dveřmi míhající se pochodně, chůva mě přitiskla k sobě, na prahu se objevil zkrvavený zbrojnoš a jeho zpráva nás zasáhla jako smrt. Krále Piastovce zavraždili! Krále Piastovce zavraždili! Jistě na přání českého krále!“

Eliška Rejčka se probudila v hrůze.

Kdyby bylo alespoň možné nějak sjednotit krásný čas, svítící nad hlavou, s hrůzou, která se valila cestou k Dlouhé míli.

Tři zedníci a tesařský učedník tlačili káru s mrtvým Bolkovým tělem. Za Dejvicemi nalámali větví ze šípkových keřů a přikryli nebožtíka jako o pohřbu. Když přijeli ke Kněževsi, nakladli na Bolka lipových haluzí.

„Leží nebožák v zeleném. Voní mu i růžičky.“

„Víte co, pomodleme se za něho.“

„Ani nápad. Ať se modlí Volfram nebo sám král. Stejně to zavinila oprava králova sídla.“

„Král je lazar stejně jako Bolek. Dnes nebo zítra vypustí duši.“ Učedník, táhnoucí za provaz, zvědavě se ohlížel, aby lépe slyšel rozhovor. Hrubě ho okřikli.

„Vidíš, tolik má král stříbra, a nic mu to nepomohlo.“

„Zubatou nepodplatí. Ta si najde člověka v kmentě i v stříbrohlavu.“ Vozík zastavil. Přes cestu tekl potok, tvořil kaluže. Ve vodě ležely zčernalé válečky z mladých smrků. Zedníci přenesli náklad v rukou, aby na oblinách neposkakoval.

„Chudák Bolek!“

„To bude hrůza. Jak jí to řekneme?“

„Komu?“

„Neptej se tak hloupě. Přece Bolkově ženě.“

Učedník zastavil, potáhl nosem. Byl z Dobrovíze jako Bolek, chodil s ním ráno do práce. „Bolkova žena je v požehnaném stavu.“

„Nekušuj a táhni, smrade!“

Chlapi tlačili vozík. Nezvykle vážně a svátečně.

„To je novina.“

„Kolik má dětí?“

Kluk se neobrátil, ale poslušně odpověděl. „Šest. A to sedmé, říkají báby, čeká se na každou chvíli.“

Za Kněževsí odbočila truchlivá skupina doleva. Na pokraji staleté doubravy vyčuhovaly dochové chatrče Dobrovíze.

Zedníci si otírali zpocené obličeje. Mlčeli.

Tesařský učeň odháněl dotěrnou mouchu a stále popotahoval. Zdálo se, že potají pláče.

Lékař Kuncelín, který se vrátil z ložnice od umírajícího Václava, si umýval dlouho ruce a vyplachoval si léčivou vodičkou ústa. Pak řekl Jolantě a stařeně, kterou přivezli k Rejčce z Budyně od královy tety Griffiny: „Hlídejte královnu dobře, ještě uplyne dlouhý čas, než se dítě narodí. V jizbě pod schody čekají ženy. Ať se modlí a bdí. Znovu uvařte královně chmel s odolenem. Po nešporách se přijdu podívat.“

Vařily chmel s odolenem. Obojí vydávalo hořkou vůni. Jolanta otevřela okno. Noc ustupovala předjitřní hodině a voněla chladem řeky. Na východní straně praskla sinavá nebesa temně karmínovou barvou. Stařena z Budyně se pokřižovala. Tak se otvírají smrtelné rány po dýce zvané misericordia.

Svíce čadila, Jolanta ji zhasla. Sedla si ke královniným nohám a sledovala její dech. Rejčka ležela na lůžku se zavřenýma očima. Jolanta věděla: Duhovky očí má Richenza zlaté, řasy a brvy černé jako eben. Vlasy, zahalené rouškou, mají barvu čerstvého medu. Rejčka je nejkrásnější žena na královském dvoře.

Anna a Eliška Přemyslovna mají dlouhé obličeje, jsou zlostné a umíněné. Mou královnu nemilují, protože jí závidí krásu.

Bába z Budyně seděla blízko krbu, ve kterém se i teď v červnu topilo. Měla sepnuté ruce, hlava jí klesala k prsům, bába občas zachrápala a pak se náhle probouzela a křižovala se.

Rejčka otevřela oči a usmála se vlídně na Jolantu: „Kdy už to bude?“ Dívka otázce rozuměla. „Bude to, královno. Až se dítě narodí, zapomeneš na bolesti.“

Rejččina ústa měla podobu nejkrásnějšího luku. Na jeho tětivě visely hrozny utrpení. „Dáváš mi, Jolanto, lék, který je hořký a páchne myšinou.“

„Usneš po něm, královno, a ve spánku se přiblížíš k tomu, na co všichni čekáme.“

„Mám svízelné sny, Jolanto.“

„Sny jsou od Boha.“

Karmínový pruh na jitřních nebesích se rozšířil a proměnil se v rozčeřenou šarlatovou tůň. Odleskem oblohy se zbarvila komnata a Rejččin obličej s jemným nosem připomínal Jolantě tvář Bohorodičky. Mám hřích, rouhám se, má královna je však nejkrásnější pod sluncem. Kdyby mi při porodu umřela, utekla bych z této země na sám kraj světa!

Královna Eliška Rejčka vstoupila znovu do snění. Sny jsou od Boha, řekla jí polská služebná Jolanta.

Nebyla to pravda. Bůh se od Rejčky vzdálil. Sen, který teď na ni padl, nevyšel z jeho rukou.

Rejčka se setkala s Janem Habsburským, synovcem krále Václava. Čtrnáctiletý princ čítal jen o rok méně než mladičká Rejčka. Stál před ní ve snu s Václavem, vladařovým synem, také jen o jedno léto mladším než korunovaná královna. Jan Habsburský poklekl před Rejčkou na kolena:

„Kdybych byl, královno, tvým nevlastním synem jako sestřenec Václav, zahrnul bych tě růžemi a pod tvou zástavou bych chtěl vyhrávat klání a všechny rytířské bitvy.“

„Jsi, Jene, lichometník,“ napomenula mládence, ale srdce se jí zapálilo radostí.

Vladařův syn Václav jako by při Janových slovech kousl do kyselého jablka. Musil však ke královně maceše zachovat dvornost, proto se rovněž hluboce uklonil.

„Jste sličnější jeden než druhý a stateční jste jako mladí lvi, panny z mé družiny mohou na vás nechat oči,“ pokynula princům vlídně.

Král vladař, který je poslouchal, pohrozil mladíkům: „Nechcete mi převzít paní a velitelku?“

Rejčka se zarděla, i ve snu cítila Václavův pohled.

Jan Habsburský provázel královnu všude jako psík. Král svolil, aby byl synovec zařazen do Rejččiny družiny. Je hloupý a neškodný, myslil si král. – Je krásnější než manžel, myslila si Rejčka, je zdráv a nevysvléká mě očima. Chce po mně pouze zástavu nezkušené lásky, zatímco král se mnou spí, jen abych mu dala dědice.

Pak se Eliška Rejčka setkala s Janem Habsburským ve snu podruhé. Bylo to v rodné Poznani? Ne. Nebo v Branibořích na markraběcím dvoře? Taky ne.

Kdesi na opuštěné cestě jakoby před bouří, v hlubokých lesích, ale zase jako na rozlehlé skalnaté planině, jejíž osamělost tísnila srdce. Jeli oba na koních, Rejčka vášnivě ráda seděla v sedle, málokterý panoš nebo i rytíř se jí v jízdě vyrovnal. Cválali s princem vedle sebe, prchali před čímsi, co viselo hrozivě ve vzduchu, déšť pršel na jejich oděv. Pojednou se zastavili pod stromem, možná na kraji skalního útesu, třeba i pod střechou podivné chatrče. Rejčky se zmocnil neklid, ztratila veselost a bezstarostnost.

Jan Habsburský jí pomohl z koně. Obdivovala jeho sílu. Měl obličej zestárlý, znetvořený jakýmsi vnitřním bojem, hovořil naléhavě. Tiskl jí ruku, sténala ve snu, bolest se jí stěhovala z postižené ruky do celého těla.

„Královno, jsem ti neustále v patách. Vladař Václav je můj strýc, ale ty pro mne znamenáš jitřenku. Zatím jsem jenom panoš, budu však rytířem. Jsem hrdý a pyšný, jsem vznětlivý, napůl Přemyslovec, napůl Habsburk. Jedině ty máš v ruce můj život. Jsem chudý, i když se vznešenou krví, otcovo míšeňské dědictví mi rozkrádá strýc Albrecht, jsem bezzemek, lidé se mi posmívají, že nemám groše, a přece dychtím a jsem veliký ve zbožnění, které patří tobě, královno!“ A v té chvíli si Rejčka uvědomila, že se čas přesunul, že její manžel Václav nedaleko odtud umírá, ale ona sama že je přitom lehké mysli a bez zármutku.

„Král zemře, Richenzo,“ hovořil vzrušeně Jan. „Král je nemocen, rozežírají ho úbytě. Nesmí tě milovat kašlavý, umírající člověk. Zavraždil prý tvého otce. Patří mu dosud země a stříbro, vlastní nejkrásnější růži, nesmí ji však mít, zemře. S ním zemře i jeho syn Václav. Já zůstanu, český trůn bude můj, patří mi jako dědictví po přeslici.“

„Ty vladaře zabiješ?“ zeptala se naivně ve snu.

„Zemře sám,“ odpověděl Jan. „Copak nevidíš, že za něho církevníci neustále konají prosebné bohoslužby?“

„Co tedy chceš?“

„Abys šla se mnou.“

Pak zmizel. Ztratila se i podivná krajina, ve které před chvílí prodlévali. V královně se zvedl úlek, který jí zmítal jako otřesy domem, snad způsobil, že uviděla ve snu Jana Habsburského znovu, tentokrát v jakési mnišské kápi, stažené hluboko do očí. Jan mlčel, v ruce držel krátký posečitý meč, zcela obnažený, po jehož čepeli tekla krev. Rejčka se vrhla v zoufalství k princi, vztáhla ruce, shrnula mu kápi, uviděla Janovu hlavu s tonzurou, byl mnichem. Nemohla ze sebe vypravit slovo. Zděšená otázka v ní bobtnala a převalovala se. Dusila ji. Jan zůstal beze slov, obličej jako kámen, pak mu zacukaly rty, Rejčce se zdálo, že slyší křečovitý pláč. Uchopila prince za ruce, meč zbrocený krví spadl na dlažbu a zařinčel, pak se Jan konečně pohnul a pokynul královně, aby ho následovala.

Museli sehnout hlavy, neboť procházeli nízkými dveřmi do sklepení. Ve výklenku hořela pochodeň, královna slyšela jasně sykot plamene, dusil ji i pryskyřicový čmoud. Na vlhké zemi ležel muž s roztaženýma nohama a s rozhozenýma rukama.

Podařilo se jí otevřít ústa: „Kdo je to?“

Nedostala odpověď. Tam, kde před chvílí viděla obličej Jana Habsburského, vířily jiskřičky světla, jaké mívá člověk za zavřenými víčky, když si mne bolestně oči.

Neznámý ležel před ní, hrdlo měl zohavené hlubokou ranou, která již nekrvácela, v nepřirozeně velikém obličeji spatřila hrubý nos, v houštině rezavých vousů masité rty a mezi nimi vyceněné zuby. Čeho se lekla jako smrti, bylo vypoulené oko a na krku zlatý řetěz se znakem římského krále.

Rejčka poznala římského krále Albrechta Rakouského. Souvislost zavražděného krále s princem Janem jí dala poznat pravdu a vyslovit ji:

„Vždyť ses stal, Jene Habsburský, vrahem i ty! Nejenom můj manžel Václav.“

„Mstil jsem se králi Albrechtovi za dědictví, které mi uloupil. Udělal bych to každému, třeba i tvému manželovi.“

Dobrovíz je napůl dřevařská, napůl selská vesnice. Zvětřila hrůzu. Umouněná dětská chamraď se rozprchla jako koroptví stádo, když uviděla smutný průvod.

„Strýcééé Bolka vezou mrtvéhóóó!“

Zvoníka Kachnu stáhli z pece, kde klimbá i v letní dobu, teď se šourá k dřevěné zvonici. „Zvoň, Bolek je už v Pánu! Zvoň, aby to slyšeli dřevaři v lese.“

Zanedlouho klinká na kapličce zvonek, lká, hořekuje.

Mrtvého přivezli před krčmu. Dále nemohou pro nával vesničanů, kteří se již nacpali na prostranství. Ženy, starci, stařeny a děti. Chlapi jsou v lese nebo sečou na lukách trávu.

Na starou, vrásčitou hrušku, pod kterou stojí rozviklané jesle na krmení koní, vylezl kluk v rozedraných nohavicích. „Už ji vedou!“ vřeští. „Kachna s Dorotou! Udělejte místo!“

Dědina cítí divadlo. Netýká se nás, ale přece se zadírá do společného masa.

„Kdo sem jde?“ oboří se vesnice na rozedrance na hrušni, ačkoli tuší, kdo v té hrozné věci má první místo.

„Tetina Bolkova. Dorota s Kachnou ji musejí podpírat. Už nemůže jít.“

Zástup se rozevře. V mezeře na jednom konci stojí vozík, u něho na zemi závěj šípkových větví s vonícími růžemi a schnoucími lipovými větvemi. Na vozíku tělo v zalátané košili, která ztuhla od zčernalé krve jako plech. Ztrhané rysy ve tváři žalují, pootevřené oči s nachovým bělmem hledají viníka.

Z druhého konce vlečou ženy Bolkovu manželku k mrtvému tělu. Vdova zaplnila vzedmutým životem lněný rubáš, rozevřenými rty v zarudlém, pihovatém obličeji lapá vzduch, její zrak zkamenělý hrůzou.

Zvonek klinká, starý zvoník neúnavně svolává dřevaře z doubravy. Mezi vesničankami je rychtářova žena. Položila ruku na rameno Bolkovy vdovy, snaží se promluvit co nejvlídnějším tónem. Vyjde z toho chraptivý, přeskakující hlas. „Přivezli ti, Zlatavo, muže ze stavby. Bůh ti pomoz. Zabil ho padající trám.“

Dědině narostly oči a prodloužily se krky. Báby posmrkují, starci bodají do země vztekle holemi.

Bolkova žena se vytrhla průvodkyním, vydá z hrdla suchý, pískavý vzlyk, klesne těžce k mužově mrtvole, ale v okamžiku zakřičí, což se podobá zvířecímu nářku. Přitom se nebožačka svalí na bok, sepne ruce na těhotném břichu a zmítá se v křeči.

Přiskočí k ní ženy, pastýřova žena Běta se hněvivě ožene na rychtářku. „Máš rozum, rychtářko, přivést sem nebožačku jako na porážku? Nevidíš, že Zlatava rodí? Rychle ji přeneste do krčmy a postavte na oheň rendlík vody.“

Zástup bzučí jako roj, mrtvého vezou do Dobrovíze. Cestou se povoz srazí s dřevaři. Poslední jde Bolkův švagr Crha.

Když Crha pozná mrtvého tesaře, prohrábne si huňatou kštici, zakleje a bezradně zatne sekyru do jabloně u cesty.

Byla obalena lněnými prostěradly, ačkoli panoval červen, v nohách a za hlavou nastlaly služebné kožešiny. Kdo by hledal českou královnu, druhou manželku krále Václava Druhého, nalezl by obličej mladičké dívky se zavřenýma očima, s ušlechtilým nosem, tvořícím jemnou křivku. Rty byly spanilé, ale bezkrevné a čímsi trpěly, co bylo skryto v těle, hlavně však za vysokým čelem, oroseným studeným potem. I teď se vyhloubila nad kořenem Rejččina nosu rýha.

Přispěchaly ženy z jizby, umístěné pod schody pohostinského domu, byl jich houf, nejvíce těch, které klečely na kolenou a budou se modlit za šťastný královnin porod. Za komnatou se černala jizba, ve které vřela na ohništi voda. Výpary z léčivých trav vystupovaly pod střechu. Rejčka otevřela oči. Způsobil to krutý sen o římském králi Albrechtu Habsburském, ještě více však neurvalý tlak v životě.

Nastal čas, kdy ženy modlilky spustí přitlumeným hlasem litanii k svatému Tadeáši. Přikvačila chvíle, kdy jiné ženy obratně uchopí kvílející královnu pod kyčlemi a za ruce, zvednou ji z lůžka a postaví na kamennou podlahu, na které jsou prostřeny kožešiny pod prostěradly. Taková nyní panuje doba, že i královna musí rodit vstoje nebo vkleče.

Čas se dosud nenaplnil.

Porodní báby povolily královně ruce, uložily ji na lůžko a přikryly prostěradly. Čekaly.

Královna se po požití chmele a srdečníku opět zasnoubila s těžkým snem, tentokrát potřetí a naposledy.

Připadalo jí, že je v komnatě, z jejíhož okna se otevíral pohled na Prahu s Juditiným mostem. Na celou Prahu s domy a kostely. U toho okna Rejčka ráda stávala, dokud královský hrad nevyhořel. Rozmar ve snu ji však zavedl do okamžiku, kdy v komnatě čekala na krále Václava. Viděla kolem sebe více zlata a šperků, nežli poznala ve skutečnosti. Sáhla si na čelo, cítila bolestnou stopu, vytlačenou královskou korunou. Za bolestí se dostavila pýcha. Bezmezná samolibost s pocitem moci. Rozkázala ženám, aby opustily ložnici. Byla to opravdu ložnice, kde ji měl poprvé poznat král. A ženy nepatřily k obyčejným služebným. Důstojné a oslnivé nádherou oděvu, manželky nejvyšších králových dvořanů. Poslechly královnu. I teta Griffina se rozkazu podrobila. Neměla ani kdy říci mladičké Rejčce poslední rady.

Rejčka ve snu ležela znovu na manželském loži a čekala.

Václav přišel. Teď to byl její manžel a vladař. Uvědomila si, že s ním musí spávat. Styděla se, ale předstírala klidný úsměv. Václava doprovázeli šlechtici, jeden krásnější než druhý. Král vyhlížel mezi nimi se zestárlou tváří jako jejich otec. Milci hráli na loutny a zpívali. I on zpíval. Rejčka si všimla, že tak činí s námahou, neboť mu na hubeném krku vyskočily provazce žil. Přiťukli si všichni vínem. Mladá královna musila pít také. Doušek chutnal jako zeměžluč. Otřásla se, nabyla podezření, že se ji pokouší Václav otrávit.

Mezitím se královi milci vytratili z ložnice. Zůstal jen král. Stál na medvědí kožešině, byl už bosý, padalo na něho světlo několika svící, měl na sobě košili a úzké, modré nohavice. Začal si je stahovat. Zavřela oči odporem.

„Zhasni, králi!“ poručila.

Zdálo se jí, že se Václav tiše směje.

„Zhasni!“ opakovala Rejčka hněvivě. Ucítila v útrobách hořkost vína, znovu v ní vyvstalo podezření otravy.

Král neodpověděl. Otevřela zvědavě oči. Na kožešině stál nahý král, tělo promodralé a vyschlé na kost, obličej starý u zbědovaný, Václav se třásl zimou a hleděl na ni.

„Jsem tvůj manžel,“ říkal.

Nadzvedla přikrývku. Přitisklo se k ní vychrtlé tělo, studící jako led.

„Říkáš, že jsem zabil tvého otce,“ naříkal Václav. Slyšela, že mu chrčí v prsou dech jako varhany. „Není to pravda. Chtěl jsem jen Polské království, protože mi patří.“ Nepochopila ve snu nic. Nic králi nevyvracela. Líbal ji. Vzala jeho hlavu, zvedla ji, spatřila obličej, dívala se Václavovi do očí. Byly šedomodré, vytékaly z nich slzy jako křišťálová zrna. Zdálo se jí, že jsou manželovy oči krásné.

Rozťala ji bolest. Václav se chvěl jako list. Měl zavřená víčka, jako by ztratil vědomí.

Konec ukázky

Table of Contents

SLUNEČNÍ TŘPYT

ZROZENÍ DCERY

ODLIV