Zdeněk Grmolec

Tajemství Černé královny

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2021

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Zdeněk Grmolec, 2021

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2021

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9592-0 (epub)

ISBN 978-80-243-9593-7 (mobi)

ČÁST PRVNÍ

1. Nikopol

Sultán Bajezid ležel na lehátku ve svém přepychově zařízeném stanu, po koupeli a masáži byl příjemně unavený. Z mísy na nízkém stolku si vybral nejvyzrálejší zrnko hroznu a vložil je do úst. Bylo sladké. Spolkl ale jen šťávu, pecky a slupku vyplivl na zem. Nechal otevřít vchod a zadíval se na moře. Jak rád by překročil Bospor, úžinu oddělující ho od vytouženého Cařihradu. Jednou vpluje vítězně do Zlatého rohu a podmaní si to město. Ani nejvyšší hradby, jaké kdy lidské oko spatřilo, nebudou městu nic platné. V uskutečnění snu mu ale brání muž s hřívou i vousem zlaté barvy, uherský král Zikmund. Důkaz leží před ním na stolku vedle lákavých bobulí hroznů. Je jím list zaslaný Zikmundovi byzantským císařem. Osmanští vyzvědači jej našli u posla jedoucího na uherský dvůr. Zikmund proti němu svolává křížovou výpravu. Neopatrnost byzantského císaře jej udivuje. Jak mohl do zprávy vložit tak důležitý vzkaz? Tolik podceňuje mé špehy? Nebo jde o nějakou falešnou zprávu, která by mě měla zmást? Bajezid se usmál a pohladil si černý pěstěný knír. Bude nutné okamžitě vyrazit k Dunaji, Zikmunda překvapit a napadnout jeho vojsko, než se zformují jeho řady.

Uvidíme, jestli se krasavec Zikmund z té šlamastyky dostane.

***

Zatímco myslel Bajezid na boj, král Zikmund hodoval se svými dvořany a francouzskými rytíři v Nikopoli, městě, které se svou armádou oblehl a lehce dobyl. Nyní již neobléhají Nikopol jeho vojska, ale houfy lehkých žen, které se táhnou za každým vojskem, protože očekávají tučný výdělek. Po smrti královny Marie, dcery uherského krále Ludvíka I. z rodu Anjou, kterou si vzal Zikmund za manželku, si jich uherský král dopřával denně i několik. Ach, nešťastná Marie! V jejím břiše už rostlo jeho tolik očekávané dítě! A ona, vášnivá, ale neopatrná lovkyně? Nedokázala si odpustit hon na jelena, její kůň klopýtl o větev a královnu shodil ze svého hřbetu. Nebylo v lidské moci ji oživit. A tak přišel Zikmund o naději na potomka a dědice trůnu. Pořádným lokem nasládlého uherského vína spláchl nešťastnou událost, která se stala již před šestnácti lety, a posadil si na klín jedno z děvčat. Mladé a kypré, takové měl rád.

„Milosti, zvědové hlásí příchod osmanského vojska, je už u Andrianopole a k sultánovi Bajezidovi se přidal i srbský vazal Lazarevič,“ hlásil velitel Zikmundovy osobní ostrahy. Zikmund pokynul hudebníkům, aby přestali hrát, a v sále všichni ztichli. Kyprá nevěstka protáhla obličej, tušila konec radovánek, a představa zlaťáků za prokázané služby se odkutálela z její hlavy. Prvním gestem Zikmund způsobil, že začali hosté ze sálu odcházet, druhým, že v něm zůstali francouzští rytíři a velení jeho vojska.

„Nuže, pane de Nevers, jak byste postupoval nyní, když nás Turci překvapili a houfují se u Adrianopole?“ Mladý Jean de Nevers, syn francouzského vévody Filipa, se nenechal tou otázkou vyvést z míry:

„Milosti, mám tu čest být velitelem výkvětu francouzského rytířstva, bude pro nás hračkou ty pohany zahnat až k Bosporu!“

„Sebevědomá řeč,“ ozval se vojvoda Mirča Starý, „znám dobře tureckou taktiku boje, unáhlený útok bych nedoporučoval. Navíc naše vojsko ještě není dostatečně zformované.“

„Jedině útok Turky překvapí, naší síle nebudou schopní odolat!“ vyhrkl Jean de Nevers.

Francouzští rytíři začali skandovat:

„Na ně, na ně!“

Zikmund váhal, protože pochopil, že odhodlání rytířů je zapříčiněno vínem. Obával se proto jejich unáhlenosti. Navrhl ještě, aby bylo nejdříve prozkoumáno postavení osmanského vojska, ale Francouzi to označili za zbytečné a zbabělé. Ráno proti Turkům vyrazili v neuspořádaném houfu. Zikmund v sobě dusil vztek. Uvědomoval si, jak malý je pán v očích francouzských velmožů. Král polobarbarských Uhrů?! Boj začal tvrdou řeží. Kronikáři vepsali do kronik datum 28. září 1396.

„Milosti, ti blázni smetli přední turecké řady a ženou se dál. Sultán určitě vymyslel nějakou lest, do které se Francouzi chytí!“ vykřikl vojvoda Mirča, když dorazil za Zikmundem pozorujícím bitvu z návrší.

„Je ještě naděje, drahý vévodo, ty ztřeštěnce může zachránit moje pěchota. Pak by bylo možné prolomit hradbu z kůlů chránící janičáře, kteří nyní zasypávají Francouze palbou z luků. Vyslal jsem již posla, aby vyřídil Francouzům, že mají ustoupit, zformovat své řady a vyčkat na pěchotu.“

Slovo ustoupit zapůsobí na Neverse jako červený hadr na býka, pomyslel si vojvoda Mirča a nahlas Zikmundovi odvětil:

„Neposlechnou.“

Měl pravdu, francouzští rytíři dál dotírali na janičáře, někteří sesedli z koní a chtěli v bitce pokračovat na zemi. To byl pokyn pro skrytou tureckou jízdu. Vyřítila se na Francouze z obou stran. Část Francouzů se jí podařilo zlikvidovat, ostatní se dali na útěk.

„Nyní je nutné zasáhnout, Milosti, tvoje pěchota ještě může rozhodnout bitvu.“

„Ne, vojvodo, je nutné vyčkat. Musím mít jasno v tom, kde je srbský vojvoda Lazarevič a jestli je v boji celá Bajezidova armáda. Vidíš tu pahorkatinu vlevo před námi? Tam by mohli být skryti další sultánovi vojáci.“

„Je přece jasné, že Lazarevič zasáhne, je proto nutné jít a ochránit zbytek Francouzů.“

„Podívej se, vojvodo, co se děje v řadách tvých Valachů, utíkají z boje!“

Vojvoda Mirča ujížděl udělat do svého vojska pořádek, proklínal Osmany, proklínal Zikmunda: Kdybys, uherský králi, zaútočil a poslal svou pěchotu na pomoc Francouzům, Valaši by šli s nimi, teď mají pocit, že je bitva prohraná! Otočil se směrem k Zikmundovi, aby dal najevo, komu patří jeho myšlenky. Teprve nyní se dalo Zikmundovo vojsko do pohybu a jeho první řady se střetly s janičáry. Těm ďáblům bylo těžké odolávat. Když uviděl Mirča Srby v čele s Lazaravičem, jak vpadli do boku Zikmundovy armády, pochopil, že je bitva prohraná. Zavelel zbytku své armády k ústupu. Neviděl už zkázu, kterou šířili divocí janičáři. Admirála de Vienne, nejstaršího rytíře nesoucího francouzskou zástavu, ubodali k smrti, Jean de Nevers byl zajat a odveden v poutech do tureckého tábora. Zikmund zavelel k ústupu, který se snažil krýt společně s Němci a johanity. Osmani však postupovali tak rychle, že se nakonec Zikmund i ostatní dali na útěk. K Dunaji. Neuvědomili si, že to pro ně bude past. S řekou za zády a nepřáteli všude kolem byla malá naděje na záchranu. Zikmund se snažil odejít z bitvy čestně a bojovat až do poslední chvíle. Soustředil kolem sebe své vojáky, ti byli však nemilosrdně koseni janičáry. Skryl se v rákosí, kde očekával smrt. Ucítil, že ho někdo chytil za ruku a táhne ho k vodě. Chtěl vytasit dýku a bránit se, ale uvědomil si, že ho drží za ruku jeho spojenec hrabě Heřman Celský:

„Milosti, prosím, rychleji, na břehu je pro vás schovaná loďka.“

2. Barbora

„Je to mimořádně silná, energická a vášnivá žena – německá Messalina.“

(Eneáš Silvius Piccolomini)

Bratři Benjamin a Urban Benyovští hleděli na tu spoušť a nevěřícně kroutili hlavami. Uherské panstvo se sešlo, aby řešilo, jak se postavit bezprostřednímu tureckému nebezpečí. Po prohrané bitvě u Nikopole zabíral sultán Bajezid další a další území, ale přítomní pánové se hádali, kdo z nich má větší právo stát se uherským králem. Marné byly Benjaminovy snahy přehlušit řev křikem. Urban ho chytil za ruku:

„Namáháš se zbytečně. Když ti dravci cítí tučnou kořist, budou řvát do ochraptění.“

„Počkáme tedy, až ochraptí. A byli jsme to my, bratříčku, kdo jim zadal podnět k hádce. Naši zprávu, že se král Zikmund v bitvě u Nikopole ztratil a několik týdnů není k nalezení, berou jako jasnou Zikmundovu smrt. My jsme měli štěstí, že přijely benátské lodě, aby zachránily, co z králova vojska zůstalo.“

„Benjamine, není přece vůbec jisté, že je Zikmund mrtvý, a pánové se hádají zbytečně.“

„Zkus jim to vysvětlit.“

Snad to bylo tím, že pánům už přestaly sloužit hlasivky, přece jen zmlkli a podívali se směrem, odkud se ozval hlas Urbana Benyovského:

„Nevíme jistě, jestli se králi nepodařilo zachránit.“

„Objevil se na benátských lodích? Neobjevil!“ křičeli na Urbana. „Jak by se z té řeže mohl dostat? A nebyla by jeho první cesta sem, na Budínský hrad?“

„Dokud nebude nalezena králova mrtvola, nemůžeme volit nového,“ podpořil svého bratra Benjamin.

„Musíme zvolit nového krále, aby svolal nové vojsko proti Turkům!“ zvolal Štefan Apor.

„Jasný argument, jasný argument,“ ozývalo se komnatou a pánové se opět začali hádat, kdo má být tím vyvoleným. Nevšimli si ruchu u vchodu do rozsáhlého sálu. Za doprovodu stráží vstoupil muž, z jehož výrazu tváře bylo možné vyčíst vztek. Postupoval do středu místnosti mezi nejvyšší uherské magnáty. Ti se konečně ohlédli k příchozímu. Vyvalené oči a nedokončené věty byly známkami jejich překvapení. Stál před nimi jejich král Zikmund.

***

„Ukážete mi svého nového krále, pánové?“ Sklopili hlavy a mlčeli.

„Nebo se domníváte, že k vám zavítal jen můj duch? Jsem to opravdu já a nesu vám novinu. Budu se ženit, vaší budoucí královnou se stane Barbora Celská, dcera mého přítele hraběte Heřmana.“

Ozvaly se hlasy vyjadřující překvapení. I když získá Zikmund tímto sňatkem některé politické výhody, Barbořina sestra byla provdána za syna palatina Mikuláše Garu a Heřmanova neteř Anna Celská byla druhou manželkou polského krále Vladislava Jagella, dcera Heřmana Celského rozhodně nebyla partií pro uherského krále. Někteří celský rod ani pořádně neznali, jen malá skupina věděla, že jejich hrabství leží někde ve Štýrsku.

Překvapeni uherští pánové být přestali, když Barboru uviděli na zásnubách konajících se v roce 1405.

Zikmund a Barbora vešli do sálu mezi uherskou šlechtu, magnát Štefan Apor je okamžitě odsoudil pohledem – výstřední pár provokující dvěma rezavými palicemi! A ta samička odkudsi ze zapadákova je si dobře vědoma svojí krásy! A jak je marnivá! Barva smaragdu ve výstřihu jejích šatů je stejná jako barva očí. Červeň šatu, splývajícího až k zemi, by vydráždila býka k nepříčetnosti! A když tak pozoroval uherské pány, viděl, jak se z nich ti býčci stávají! Jaká ubohost a chlípnost panuje na uherském dvoře! A Zikmund se nese jako páv a chvílemi toká jako tetřev. Rezavá kráska v rudých šatech ho zbavila soudnosti. Copak nechápe, že si ho ta samička dokonale podmaní? Prý mu Heřman Celský, otec nevěsty, zachránil život. Kéž by ho čert vzal! Na uherském trůně by mohl sedět on, Štefan Apor. A jeho žena by mohla být královnou. Podíval se na stvoření připomínající almaru. Místo smaragdu by si moje Rozálie musela pověsit do výstřihu kus uhlí, aby měla stejnou barvu šperku, jako je barva jejích očí. A zatímco Barbora připomíná mrštnou lasičku, ta moje vypadá jak medvědice. Má to ale ten rezavý parchant štěstí! Ale ne, nemá, ta divoká krasavice, které se prý v jízdě na koni ani muži nevyrovnají, mu udělá ze života peklo.

***

Ještě tři roky se čekalo na svatbu, než se mohl ocitnout s Barborou po svatební hostině v posteli. Od chvíle, kdy jejich sňatek v kapli celského hradu posvětil kněz, myslel Zikmund na noční radovánky, kdežto Barbora byla ze svatební noci vyděšená. Ne snad kvůli tomu, k čemu o svatební noci obvykle dochází, ale kvůli něčemu úplně jinému. Proč jenom pila tehdy tolik vína a nechala se zlákat na tu divokou bakchanálii? No, zlákat… Pánům z hraběcí ochranky nedalo moc práce, aby se s nimi nenapila. Zkrátka se nadalo odolat. Ani po druhé, po třetí, po desáté… Co teď s tím? Komorná Eržika už dávno věděla o jejích schůzkách s vojákem, kryla je. Proč by nepomohla i tentokrát? Krev z nějakého zvířátka dokáže jistě sehnat. Jenom ne z krysy nebo potkana! Lezli by jí pak po posteli celou noc.

Krvavý flek na prostěradle během svatební hostiny oschl. Barbora si na něj lehla tak, aby jej zakryla svým tělem. Ostatně nebyl velký. Když se ráno královští manželé probudili, Zikmunda ani nenapadlo, že to, co vidí na prostěradle, nepochází z Barbořina těla. Jenom se podivil, že se milostnému umění naučila jeho mladá žena tak rychle a dokonale. Vysvětlila mu to po svém:

„Výborný učitel, učenlivý žák.“

Zasmál se a těšil se na další noc. Nebude těžké si s tím mocným pánem pohrávat, pomyslela si Barbora.

***

Mezi panstvem, které se sjelo na korunovaci Barbory uherskou královnou, Štefan Apor chyběl. Vymluvil se na nemoc, avšak pravým důvodem byla neschopnost snášet úspěch Barbory Celské. Stačilo před ním vyslovit její jméno a zatínal pěsti. Jeho nenávist dosahovala takových rozměrů, že když uviděl nějakou ženu s bujnou hřívou rezavých vlasů, naskakovaly mu mžitky před očima a snažil se od ní okamžitě vzdálit. Stalo se, že když uviděl v kuchyni rezavou pomocnici, dostal takový záchvat vzteku, že se musel posadit na židli a zhluboka dýchat. Pomocnici musela jeho žena vyhnat. Dovolila si jen malou poznámku o tom, že to byla nejpracovitější děvečka, jakou kdy měli. Záchvat vzteku se opakoval a neustále týrané Rozálii blesklo hlavou, že by ten vztek mohl jejího manžela jednou připravit o rozum. Nebo rovnou o život. A truchlila by? Naoko určitě.

Barboru korunoval ostřihomský arcibiskup a uherské panstvo nyní už smířené se Zikmundovým výběrem manželky jí provolávalo slávu. Zikmund uspořádal na Budínském hradě hostinu, kde vyjadřoval své manželce obdiv, který arcibiskup i některé šlechtičny označili za přehnaný a nevhodný. Určitě na jejich odsudku mělo podíl chování jejich manželů, kteří královnu obdivovali stejně jako Zikmund. Někteří dokonce i víc.

Do hodovního sálu vběhl kurýr v zaprášeném oděvu:

„Milosti, Osmani postupují k Budínu.“

„Nikopol není tak daleko, jak jsem se domníval,“ utrousil Zikmund, „kdo je vede? Bajezid?“

„Ne, jen velitel osmanských vojsk.“

„Zaplaťpánbu! Panstvo, do zbraně, zítra vyjíždíme!“

***

Tentokráte se král Zikmund spolehl na svůj úsudek a zkušenost z nikopolské bitvy mu velela, aby nepronikl mezi turecké vojsko se svými rytíři příliš hluboko. Část rytířstva zůstala v záloze s příkazem, aby čekala na povel, kdy se má rozdělit do dvou proudů a obklíčit turecké oddíly z obou stran. Zikmunda bylo vidět v první linii. Nebylo možné si jej splést s někým jiným, protože měl nejvýstavnější postříbřenou zbroj, v přední části kyrysu i pozlacenou. Nechal na sebe záměrně nabalit co nejvíce tureckých bojovníků, a když se zdálo, že mají převahu, zavelel k ústupu. Vyslal hned posly k záloze, aby uskutečnil svůj plán sevřít turecké vojsko v pasti. Zajásal, když uviděl na pravém boku část uherských rytířů, kteří se probíjeli mezi překvapenými Osmany. A co levá strana? Tam uherští pánové nezasáhli, naopak, velitelův pobočník hlásil, že uherští pánové odjíždějí z boje. Zrada? Nějakou chvíli trvalo, než si tuto skutečnost uherský král uvědomil. Ale Bůh jeho vojsku pomohl! Turecký velitel se pravděpodobně domníval, že nastane boj i na levém křídle a lekl se obklíčení. Nechal troubit k ústupu, ostatně z pravého křídla již jeho vojáci prchali. Osmanskou pěchotu rozdrtili rytíři v čele se Zikmundem, ale jízdu nechal král ujet. Věděl, že jeho těžkooděnci by ji na svých pomalých koních nedohnali. A tak bylo jeho vítězství jen částečné.

„Jak potrestat uherské pány, kteří zradili?“ zeptal se večer Zikmund Barbory.

„Manželi můj, zeptej se raději, proč zradili.“

„Moje krásná hlavička přemýšlí?“ usmál se Zikmund.

„Nejsem husička ze zapadlého koutu světa, jak se někteří tvoji poddaní domnívají. Kromě toho, že jsem jezdila na koních, sokolničila a lovila, jsem také studovala. Cizí jazyky i vojenskou taktiku a strategii. Otec mě ji učil rád.“

„Nepochybuji, že je na tebe pyšný,“ chytil ji Zikmund za bradu a dal jí pusu na čelo.

„Můj milý choti, i když jsi o čtvrt století starší, chovej se ke mně prosím jako k manželce, a ne jako ke svému dítěti, ano?“

„Ale ale, ono se to zlobí! Dobrá, budu se k tobě chovat jako k manželce…,“ pohladil Barboru pravou rukou po vlasech a levou ji objal kolem pasu. Barbora pochopila, že ji čeká dlouhé noční milování. Až k ránu si Zikmund položil otázku, kterou jeho královna nadhodila: Proč část uherské šlechty zradila? Proto snad, že jim málo naslouchám? Že se neřídím jejich radami? Ty jejich řeči jsou ale jenom plky, ze kterých je cítit prosazování vlastních zájmů. Ať jdou, ať si kují pikle někde na svých panstvích, já si vyberu ty nejspolehlivější a nejvěrnější. Uvidíme, jak se bude zrádným pánům líbit, že jim nebude umožněn přístup ke dvoru!

***

Teprve nyní, když nastal na uherských hranicích na chvíli klid, poznala Barbora, jak je její manžel v milování nenasytný. Ani po týdnu, který strávili většinou v posteli, se nezdálo, že by chtěl skončit. Ne že by se Barboře takový život nelíbil, ale stereotyp jídlo, milování, spaní ji přece jen začínal nudit. Zikmund nebral její názory na politiku vážně a o poměrech v království se odmítal bavit:

„Chci si s tebou užívat, a tak si od všeho odpočinout.“

Barbora by si ráda promluvila o svých názorech, byla přesvědčená o svém vynikajícím politickém instinktu. Zikmundova neochota se s ní o politice bavit ji zraňovala, degradovala ji na ženušku, která by se měla starat jen o to, aby mu dobře posloužila v posteli. Políbila svého muže a pohladila jej po tváři:

„Ty vůbec netušíš, jak bych ti mohla být užitečná, proč mě podceňuješ…“

Její řeč přerušilo klepání na dveře. Jak ji rozesmutnělo, že pozval komořího dál, jak ji zklamalo, že na něm vidí úlevu – nemusí jí nic vysvětlovat.

„Kardinálové svolávají koncil do Pisy, chtějí ukončit papežské schizma tím, že zvolí nového Svatého otce,“ uslyšela hofmistrovu řeč.

„Takže budeme mít papeže tři! To je nadělení!“ hřímal Zikmund, když opouštěl Barboru. Ta se na něho usmála. Nepostřehl, že je to úsměv z povinnosti.

***

Chvíli se ještě prospím, po bohaté snídani si dám horkou lázeň a pak? Nevím, budu lenošit, pomyslela si Barbora.

V polospánku si vzpomněla na svou matku Annu, přísnou hraběnku z rodu Schaunbergů. Jí vděčila za vzdělání, vědomosti jí vtloukala do hlavy. Nepodařilo se ale divokou Barboru krotit pořád. Neposlušnou dívku lákalo nejvíc to, co jí matka zakazovala – stýkat se s poddanými, obzvlášť chudými. Často utíkala v přestrojení na tržiště. Nejvíc ji zaujala žena prodávající různé koření a byliny. Dlouho ji pozorovala, sledovala, co u ní lidé nakupují. Jednou k ní přišla dívka, o níž Barbora věděla, že je komornou jedné z mála šlechtičen v kraji. Kupovala bylinu, která by pomohla její paní od těhotenství. O to víc Barboru bylinářka zaujala. Zešeřilo se a bába sbalila svůj krámek a odcházela za městské hradby. Barboru ani nenapadlo, že by ji neměla sledovat. Kořenářka došla až k domku přilepenému na hradby a zabušila na dvířka. Otevřel jí menší chlap, oblečený do kaftanu. Žid. Jeho obličej připomínal koně, tmavé oči jako by se bály ukázat zpod převislých víček. Podivný muž i žena ji zaujali natolik, že nebyla schopná od domku odejít, i když hrozilo, že bude muset jít do hradu potmě. Za bábou zapadly dveře a Barbora se připlížila ke slabě osvětlenému oknu. Viděla chlapa, jak přistupuje k nádobkám s tekutinami různé barvy, některé měly tvar baňky a hořel pod nimi malý plamen z kahánku. V některých baňkách to bublalo, z jiných šel kouř. Bokem stál kotel, nad nímž visel kotlík, do kterého bába občas přihodila byliny. Okamžitě se z něj začalo kouřit a mlha zakryla Barboře výhled dovnitř. Vzpamatovala se a utíkala k městské bráně, z města by se dostala do hradu líp. Brána byla ale zavřená. Co nyní dělat? uvažovala. Přespat pod nějakým keřem u hradeb do rána, nebo vystoupat cestou na hrad? Byla by to dlouhá a nebezpečná cesta, protože byla již noc.

***

Král Zikmund přemýšlel, zda se přiklonit k nově zvolenému papeži Alexandru V., nebo zachovat neutralitu. Kdyby nového „pisánského“ papeže podporoval, mohl od něj očekávat protislužbu v boji proti Benátkám. Zikmund se nedokázal smířit s tím, že Serenissima přestala platit Uhrám stanovený tribut. Rozhodl se zjistit, jak se staví k uznání nového papeže Habsburkové a Hohenzollernští, pozval si tedy do Budína Fridricha Hohenzollernského a Arnošta Habsburského. Než došlo na řešení politických záležitostí, lovili pánové zvěř a bavili se během nevázaných pitek. Na jednu z nich pozval Zikmund i Barboru, neuvědomil si ale, že oba pánové disponují jistými půvaby, které bylo možné u Zikmunda postrádat, i když byl pokládán za jednoho z nejpřitažlivějších mužů Evropy. Oba skládali Barboře poklony, nemohli jinak, tak krásná štíhlá královna s bělostnou pletí nebyla na žádném jiném evropském dvoře. Zikmund se bavil, pomyslil si, že tokají jak tetřevi a nejvíc by se nasmál, kdyby se ti dva do sebe pustili. A tak je v jejich snažení povzbuzoval a Barboru provokoval. Víno jí stoupalo do hlavy. Její vlastní muž ji provokuje k flirtování se dvěma nadrženými kohouty? Dobrá, bude ho provokovat také. Co udělá Zikmund, když nechá Fridrichovu ruku ve svém výstřihu déle, než bude pro jejího muže únosné?

Konec ukázky

Table of Contents

ČÁST PRVNÍ

1. Nikopol

2. Barbora

ČÁST DRUHÁ