Deon Meyer

Poslední lov

Originální název: The Last Hunt

Vydáno u Hodder & Stoughton, Londýn 2019

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2021

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021

Copyright © Deon Meyer, 2019

First published in Afrikaans as PROOI

by Human & Rousseau, 2018.

First published in Great Britain in English by

Hodder & Stoughton in 2019 as The Last Hunt.

Translation © Silvie Mitlenerová, 2021

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-9828-0 (epub)

ISBN 978-80-243-9829-7 (mobi)

Pro Marianne, s láskou

Ona je to sice rozkoš, honit se za něčím, po čem člověk už dlouhou dobu silně touží, i když ho to vždycky znova přelstí a přechytračí a i když mu každý den přináší nový nezdar. Hlavně že si může lovit a hlavně že má pokaždé, když si vyjde, vědomí, že se dřív nebo později štěstí obrátí a jemu se dostane příležitosti, po které prahne.

Ernest Hemingway, Zelené pahorky africké

(přeložili Luba a Rudolf Pellarovi, Praha: Orbis, 1965)

Převzetí státu, podst. jm.: Snahy malého počtu lidí využít nezákonné provize ze soukromých zisků a nasměrovat je k veřejným činitelům, aby prvně jmenovaní mohli profitovat z činnosti vlády.

Mail & Guardian, 14. září 2018

Část 1

1

Srpen, Daniel Darret, Bordeaux

Zvláštní vztah Daniela Darreta s madame Lecompteovou začal násilím. A tak i skončil.

Bdělý ležel ve vlhkém srpnovém horku, okno v ložnici otevřené dokořán. Ale na náměstí Camille Pelletana bylo jako v troubě, tíživé dusno. V půl jedné v noci ho ve spánku dohnali démoni z minulosti a probudili ho. Natáhl si šortky, triko a černé tenisky Nike a sešel tři patra dolů. Na náměstí stál sousedovic starý špinavý renault a na střeše mu hřadovala kočka. Pohled, který si vyměnili, byl pohled dvou kompliců: my, dvě neklidná noční stvoření.

Ten zatracený kocour. Wackett. Tenkrát iracionálně pojmenovaný podle sousedovic tříletého syna.

Vydal se po své obvyklé procházkové trase kolem La Flèche Saint-Michel. Náměstí před bazilikou, tržiště, kde to přes den tak bzučelo aktivitou, bylo teď opuštěné. Přes koleje a dvouproudou dálnici až k vodě – potřeboval chladný vánek od řeky. Pak na sever, svižně po levobřežní promenádě. Bordeauxské Staré město dlelo v hlubokém nočním tichu po jeho levici jako dřímající zvíře.

V Colbertově parku jezdil osamělý puberťák na skateboardu, nahoru a dolů, nahoru a dolů; zvuk koleček na betonových zdech a dřevěných plošinách jako jediný rušil ticho. Přemýšlel, proč je to děcko takhle v noci vzhůru.

Přešel Garonnu po novém mostě, inženýrském zázraku jménem most Jacquese Chaban-Delmase, a na pravém břehu zatočil k jihu. Cítil, jak mu vánek od temné řeky ochlazuje obličej, aspoň na chviličku. Myšlenky se mu upínaly k nadcházejícímu pracovnímu dni, jeho nenáročným povinnostem, zatímco monsieur a madame Lefèvreovi tráví letní dovolenou v Arcachonu. Vysokou ženu ve stínu Andělského parku, Le Parc aux Angéliques, nejprve ani nepostřehl. Zaměřil se tam, až když vydala zvuk. Tehdy zaznamenal strach v jejím hlase, když uviděl ji a zároveň duchy míhající se mezi stromy. Okamžitě, instinktivně, sebou trhl jejím směrem.

Těch duchů ji honilo celkem pět. Byli mrštní, štíhlí a silní a jeden třímal baseballovou pálku. Slyšel je, jak se pošklebují, jejich vzrušené výkřiky jako vytí smečky divokých psů. Dva už ji skoro dostihli. Soustředili se na ni tolik, že Daniela ignorovali. Jeden zahulákal: „Girafe!“ Daniel to chápal: vysoká žena měla nepřirozené držení těla, jako žirafa. Slyšel, jak se ostatní chvástají. Jejich vůdce najednou vystartoval a hluboko se předklonil, načež ji praštil do kotníku tak silně, že se neobratně, tiše složila na trávu. Muž ji popadl za vlasy.

„Ne!“ vykřikl Daniel. Byl to reflex, nedobrovolný, a v tom okamžiku spatřil nejbližší budoucnost, následky toho, co se mělo stát. Věděl, že to pro něj samotného obnáší obrovské riziko. Teď, tady. I později.

Rozhlédli se kolem a uviděli ho. Jeden vytáhl nůž – ostří se zablesklo v louži světla z pouličních lamp na quai des Queyries. Ten s baseballovou pálkou v ruce měl široká ramena a svalnaté paže potetované stočenými černými hady. Zbraně ukazovaly, že nešlo o náhodné setkání. Vybavil si mediální povyk a policejní frustraci z příbřežních výtržníků, kteří v poslední době ze zálohy přepadávali opilé návštěvníky nočních večírků.

Utvořili půlkruh. Mladí muži, sotva dvacetiletí, plní sebevědomí. Znal mocnou iracionální sílu ega a tlaku kamarádů v tomhle věku a věděl, že ho teď společnými silami napadnou. Cítil zátěž svého věku, cítil, že svalová paměť je pryč, že zmizely reflexy, jak čelit hrozícímu násilí.

Jeden vydal válečný pokřik. Primitivní zvuk povolávající je do akce.

Ucítil příliv adrenalinu. Nejdříve praštil toho s hadíma rukama, toho největšího. Mizerně si to načasoval, rána bez síly i intenzity. Majitel nože se po něm ohnal rychlostí blesku – ucukl příliš pozdě a ostří ho škráblo po hrudním koši. Na krk mu dopadla pěst, další na lícní kost, tvrdé rány. Otřásl se, zavrávoral.

Dneska večer tu přijde o život.

Hadí ruka zvedl baseballovou pálku a ostatní ustoupili, aby měl na ránu dost místa. Daniel učinil zoufalý výpad vpřed a udeřil ho pěstí do spánku, tvrdě a rozhodně. Ránu provázel ošklivý dutý zvuk, jako když spadne na zem vodní meloun. Hadí ruka se zhroutil. Pálku vzal do ruky další muž. Daniel se otočil na podpatku a hrábl pravou rukou po tom s nožem – příliš pomalu: ostří mu hluboko prořízlo dlaň. Hrábl znovu, popadl levou rukou mužovo zápěstí, násilím si jej přitáhl blíž a vrazil mu pravou dlaň do nosu, s pohybem nahoru a vpřed. Nožobijec zavrávoral a usedl na zem s bolestným zaúpěním. Daniel ucítil teplo, krev se mu řinula z dlaně a z rány v žebrech mu stékala po boku.

Dva muži mu skočili na záda. Pozadu se rozběhl a jednoho celou vahou natlačil na kmen stromu. Slyšel, jak muži praskají žebra, jak jeho paže kolem Danielova krku povolují, ale druhý muž ho udeřil zezadu, pěstí do ucha, další ranou do krku. Pátý muž s vousatým obličejem zkřiveným nenávistí a vztekem se na něj rozběhl s baseballovou pálkou.

Daniel se otočil a pokusil se toho na svých zádech použít jako štít. Nezafungovalo to. Pálka ho trefila do silného masa na pravém rameni, odrazila se a bolestivě zasáhla ucho. Teď se mu krev řinula i po krku. Něco se v něm uvolnilo, zuřivost, která setřásla i rez a odpor let, omezení a bariéry tak dlouho a pečlivě udržované. Pevně uchopil pálku, vykroutil ji muži z rukou a viděl, jak se útočníkovy oči rozšířily divokým strachem z rychlosti a síly toho pohybu. Daniel ho udeřil pálkou do hlavy a muž se zhroutil k zemi. Koncem pálky zaútočil dozadu a trefil do krku muže na svých zádech – škrtící paže kolem jeho krku povolila. Švihem se k němu otočil. Muž se teď chránil předloktím. Daniel máchl pálkou, přelomil mu vřetenní i loketní kost a do noci zaznělo ostré vysoké vyjeknutí.

Za ním se ozvaly kroky a na poslední chvíli spatřil Nožobijce, tvář zalitou krví, oči vytřeštěné, ostří mířící zespoda nahoru. Daniel uskočil dozadu a zaútočil, jedním silným pohybem: špička pálky trefila ruku s nožem, zbraň vylétla do výšky a spadla do trávy. Vykročil vpřed a vrazil pálku muži do břicha, pak se otočil – ale žádný soupeř už nezbýval.

Musí zmizet. Tohle nezůstane bez následků – někteří výtržníci utrpěli vážná zranění.

Přešel k ženě. Seděla na zemi a zírala na něj. Uvědomil si, že je starší, než si myslel. Obličej působil zvláštně co do tvaru a výrazu, neobvyklé rysy nyní ztuhlé strachem a obdivem. „Pojďte,“ nabídl jí pravou ruku, aby jí pomohl vstát, a pak si všiml, že mu z ní volně kape krev. Přehodil si baseballovou pálku a nabídl jí levačku. Nevěděl, jestli ji přijme – velký černý chlap s krví na rukou, hlavě i oblečení, v noci v temném parku.

Chytila se ho a on ji vytáhl na nohy. Zmateně stála.

„Musíme odsud zmizet,“ prohlásil rozhodně.

Přikývla. Vzal ji za paži a vedl ji mezi stíny do světel rue de Sem. Ohlédl se. Muži je nenásledovali. Odhodil baseballovou pálku, vysoko a švihem, daleko doprostřed široké řeky.

Na Pierrově mostě jí řekl: „Jen běžte,“ a mírně ji postrčil rukou do zad. Přikývla a kráčela dál. Chtěl se přehoupnout přes zábradlí a po schodech sejít dolů, aby si před cestou domů opláchl obličej od krve. Ale uviděl, že se zastavila a obrátila zpět k němu.

„Merci,“ vyslovila jemně.

2

Srpen, Benny Griessel, Bellville

Profesní život policisty či policistky se točí kolem desek se třemi chlopněmi, které jsou zavřené jen o dva centimetry širší a delší než stránka A4. Legendární složka. Nijak esteticky uspokojivý dokument: vyrábí se z levného tenkého kartonu světlehnědé barvy, často nelichotivě přirovnávaného k páchnoucímu vedlejšímu produktu miminek. Vepředu nahoře je natištěný znak jihoafrické policie a hned pod tím je největšími nejtučnějšími písmeny celého dokumentu vytištěno SLOŽKA PŘÍPADU ● SAAKDOSSIER, celý oficiální název. Nicméně detektivové, státní zástupci i soudci se o něm neměnně zmiňují prostě jako o „složce“, nezávisle na tom, kterým z jedenácti oficiálních jazyků státu hovoří doma.

Má tři chlopně a šest stránek. Všechny jsou od kraje ke kraji hustě černě popsané slovy, větami a zkratkami (anglicky a afrikánsky – poslední pozůstatek dvojjazyčnosti veřejné správy) a rovněž různými kolonkami a vytečkovanými řádky, jež se nezkušenému či nevzdělanému oku mohou zdát odstrašující a chaotické. Ale v očích těch, kteří ji používají denně, je složka vrcholem efektivity. Během desetiletí se vyvinula do dokonalého průvodce kriminálním případem a cestovního společníka – od první návštěvy místa činu k závěrečnému rozsudku o vině. Samotných šest kartonových stránek obsahuje zásadní informace, ale rovněž slouží jako překvapivě odolný obal na dokumenty (často několik desítek nebo i stovek dokumentů), které se k případu během jeho vývoje nasbírají. Složka je skladem a encyklopedií, bibliografií, příruční biblí a krimirománem, všechno v jednom.

Pokud tedy víte, jak ji číst, a za předpokladu, že ji vytvořil a naplnil svědomitý a zkušený policejní důstojník. Těsně před osmou, ke konci úterního ranního nástupu, plukovnice Mbali Kaleni podala kapitánu Bennymu Griesselovi složku. On a jeho kolega, kapitán Vaughn Cupido, o ní na první pohled věděli dvě důležité věci:

Nebyla to jejich vlastní složka, kterou by jim plukovnice Kaleni vrátila poté, co ji po svém důkladně a pečlivě zkontrolovala: v horním levém rohu stála jako stanice vzniku Beaufort West a jméno prvního vyšetřovatele znělo seržant A. Verwey.

Byl to horký brambor. Okamžitě mrkli doprostředka titulní stránky, pod Kód zločinu. Na této složce stála čísla, při jejichž spatření se každému detektivovi v Jižní Africe rozbušilo srdce o něco rychleji: 31984. Administrativní kód justičního systému pro vraždu.

„Chci, abyste se s kapitánem Cupidem soustředili výlučně na tento případ,“ pronesla plukovnice Kaleni s důrazem na slovo výlučně. Působila jako velící důstojnice Oddělení vážných a násilných zločinů, na Ředitelství pro vyšetřování prioritních zločinů – lépe známém jako Jestřábi. Její křestní jméno znamenalo v zuluštině, jejím mateřském jazyce, „květina“.

V tom okamžiku Griessel a Cupido věděli, že v dohledné budoucnosti se jejich profesní život bude točit kolem této konkrétní složky. A nijak zvlášť je to nepotěšilo. Navíc to byl zděděný případ, což znamenalo, že přicházel s nedostatky a různými druhy zátěže včetně mezistaniční politiky a profesní žárlivosti.

Navíc vyšetřování bylo nejméně osm dní staré, podle čísla případu (napsaného v kolonce úplně nahoře uprostřed na titulní straně složky). A Datum a čas deliktu/incidentu (druhá velká kolonka na titulní straně složky, vlevo) bylo téměř před třemi týdny. Prvních dvaasedmdesát hodin, kritické zlomové období pro jakýkoli případ vraždy, dávno uplynulo.

Cupido na to reagoval zaúpěním a dotazem: „Proč vždycky dostaneme tyhle odpadní odložený případy, plukovnice? Nejslabší štěňata z vrhu?“

„Protože jste nejlepší z nejlepších, kapitáne,“ odvětila Kaleni. Byla tak rozvážná, metodická a poslušná nařízení, že volnomyšlenkářštějšího Cupida často přiváděla k šílenství. Ovšem věděla, jak dostat ze svých lidí to nejlepší. „A to ten případ přesně potřebuje. Protože je do toho zapleten mezinárodní turismus, vyskytují se tam zřejmě z pohledu jurisdikce šedé zóny a místní policie se moc nevytáhla. Provinciální komisař nás požádal, abychom se do toho vložili, a konkrétně si vyžádal vás a Bennyho. Tvrdí, že jestli to někdo dokáže vyřešit, tak vy.“

„Tak to je jasný jak facka, plukovnice,“ prohlásil Cupido, bezstarostně netečný vůči její zručné manipulaci.

„Navíc oběť je bývalý příslušník policie,“ dodala Kaleni. „Je to složka Johnsona Johnsona.“

Čekala, až jim to docvakne, ale oba detektivové, podobně jako většina členů týmu Násilných zločinů, pracovali uplynulý měsíc dnem i nocí na řešení vražd vyhazovačů v nočních klubech ve městě. Teď na ni jen tupě zírali.

„Ten chlápek, co zmizel z toho nóbl vlaku,“ vysvětlovala, jako by měli něco vědět aspoň o tomhle. „Psalo se o tom v médiích.“

„Johnson Johnson? Tak se jmenoval? Jako vážně?“ zeptal se Cupido.

„Ano.“

Griessel zavrtěl hlavou. „Promiňte, plukovnice. Nedoneslo se nám to.“

„V pořádku. Všechno to je ve složce,“ řekla.

Ale všechno to nebylo ve složce. Rozbalili její obsah v Griesselově kanceláři po celém jeho vládou přiděleném stole a začali ho studovat.

Stejně jako všechny složky jihoafrické policie, i obsah této byl rozdělen do tří sekcí: Část A, B a C.

Část A obsahovala rozhovory, hlášení, výpovědi a album fotografií. V Johnsonově složce bylo těchto informací pomálu. Stránka naškrábaných poznámek z telefonického rozhovoru s paní Robyn Johnsonovou, úvodní zpráva forenzního vyšetřovatele policie v George a pár nekvalitních fotografií muže v bílé košili a černém obleku ležícího vedle kolejí. Fotky ukazovaly tělo již ve stavu rozkladu. Jeho rysy kazilo vážné zranění hlavy. Vidět byly i těžké boty příslušníků policie obklopujících mrtvolu.

„Jissis,“ prohlásil Griessel a ukázal na ně. Vypovídalo to o špatné kontrole místa činu a nekonečných komplikacích pro státního zástupce, pokud by se případ dostal před soud.

„Ja. Vidláci z venkova. Co čekáš?“ položil Cupido řečnickou otázku.

Korespondence s dalšími policejními okrsky nebo externími institucemi, např. bankami nebo zaměstnavateli, se ukládala do složky do Části B. Zde obsahovala pouze jediný výtisk obsílky podle článku 205, který detektiv v Beaufort West použil pro získání informací o mobilním telefonu od Vodacomu.

Část C byla deníkem vyšetřování na formuláři SAPS5. I ten byl poměrně ošizený. Poslední zápis hovořil o přesunu těla do státní márnice v Salt River před pouhými dvěma dny. Dosud nebylo provedeno žádné ohledání mrtvoly. Tělo ještě ani nebylo oficiálně identifikováno jako tělo Johnsona Johnsona.

Griessel vzdychl.

Cupido vstal a setřel bílou tabuli na zdi. „Benny, pojďme se pokusit dát týhle věci nějakej smysl,“ navrhl.

Griessel se propracovával každou položkou složky od začátku, zatímco Cupido kreslil na tabuli časovou osu se stručnými podrobnostmi. V čase oběda měli ještě stále plné ruce práce. Nechali si přinést jídlo z Voortrekker Road. Griessel si z fast foodu Steers objednal burger s majonézou s papričkami jalapeños, svůj aktuálně nejoblíbenější, a hranolky. Mohl jíst, co chtěl, protože týdně najezdil nejméně sto čtyřicet kilometrů na horském kole nahoru a dolů po svazích Kloof Nek. Vážil o sedm kilogramů méně než před rokem.

Obsah Cupidova stylového šatníku se v poslední době nepohodlně srazil. Chtěl dobýt srdce svojí nové lásky, překrásné Desiree Coetzeeové ze Stellenbosche, která milovala vaření a jídlo v restauracích. Ale obtěžovala ho přebytečná pneumatika. Dost zásadně. Proto v tajnosti držel stejnou dietu, za kterou se nevázaně vysmíval plukovnici Mbali Kaleni, když s ní začala – slavnou Bantingovu dietu zastávanou profesorem Timem Noakesem. Zahanben svou dřívější otevřenou kritikou to přiznal jen Griesselovi.

Cupido si objednal dva rybí filety z Catch of the Day, bez hranolků, a colu zero. Jedli a pracovali, až dokud asi ve tři hodiny neměli hrubý náčrt toho, jak případ drží pohromadě. Johnson Johnson (34) byl podle zápisu ve složce „soukromý bezpečnostní poradce“. Před sedmnácti dny, v sobotu 5. srpna, nastoupil do luxusního vlaku Rovos Rail v Kapském Městě se svou klientkou, pro niž působil jako bodyguard, holandskou turistkou paní Thilini Scherpenzeelovou. Vlak měl namířeno do Pretorie.

„Thilini Scherpenzeelová,“ převaloval Cupido slova v ústech. „To je teda nějaký jméno, kamarádíčku, čirá elegance. Vsadím se, že je to kus.“

Johnson byl naposledy viděn v sobotu: poté, co si s paní Scherpenzeelovou vychutnal ve vlaku večeři, doprovodil ji ke dveřím kupé. Mluvčí Rovosu později potvrdila, že když vlak v pondělí dorazil do Pretorie, Johnson v něm nebyl. Jeho klientka a personál vlaku předpokládali, že opustil vůz dobrovolně v sobotu večer, protože chyběl i jeho kufr. Našel se až v pondělí, kdy vlak dorazil do cíle v Pretorii, zastrčený hluboko pod Johnsonovým skládacím lůžkem.

V pondělí odpoledne si Johnsonova exmanželka Robyn uvědomila, že se po něm slehla zem. Později toho večera to nahlásila na policejní stanici v Brackenfellu, severním předměstí Kapského Města, kde s Johnsonem odděleně žili.

Žádný pokus Johnsona vystopovat nepřinesl ovoce. O týden později, v pondělí 14. srpna, bylo nalezeno tělo nějakého muže u hlavní železniční dráhy poblíž Three Sisters v Karoo. Zřejmá příčina smrti byla masivní fraktura lebky. Forenzní vyšetřovatel z George nalezl na ocelové tyči elektrifikačního stožáru krev, tkáně, úlomky kostí a vlasy, ve výšce, která naznačovala, že zesnulý do něj narazil, když vyskočil – anebo byl vyhozen – z vlaku. Ve vnitřní kapse saka měl rozbitý mobilní telefon. Právě jeho tělo se objevovalo na fotografiích ve složce.

Ve středu 16. srpna vyšetřující detektiv z Beaufort West, seržant Aubrey Verwey, určil podle čísla IMEI rozbitého telefonu, že mrtvým je velmi pravděpodobně pohřešovaný Johnson Johnson.

To byly pohromadě víceméně všechny informace, které měli k dispozici.

Cupido odložil modrý fix a o krok ustoupil. „Jurisdikční noční můra,“ prohlásil. „Brackenfell, Pretoria, Three Sisters, Beaufort West, a nikdo neví, kde ten týpek zemřel. Budeme muset začít od Ground Zero.“ Ground Zero bylo v tomto případě místo v Karoo vedle kolejí za maličkou osadou Three Sisters. Cupido vytočil Beaufort West, pohovořil se seržantem Aubreym Verweyem a domluvil si s ním, že si další den dají schůzku v terénu, aby prozkoumali místo, kde se našlo tělo Johnsona Johnsona.

Griessel začal sbírat rozházené fotky a dokumenty a strkat je zpátky do žlutohnědé složky. „Pojďme si promluvit s tou jeho bejvalkou,“ řekl.

„A budeme se muset vidět i s Thilini Scherpenzeelovou,“ zadoufal Cupido, „dřív nebo pozdějc.“

„Nejsi ty ten chlápek, co se dvoří jistý Desiree Coetzeeový ze Stellenbosche?“ zeptal se Griessel.

„To jsem přesně já,“ potvrdil Cupido. „Můj zájem o madam Scherpenzeelovou je výlučně profesionální.“

„Samozřejmě,“ přisvědčil Griessel.

Bylo po třetí hodině odpoledne. Vyšli ven a dál poloosvětlenou chodbou, kde některé zářivky blikaly a jiné nesvítily vůbec.

Konec ukázky

Table of Contents

Část 1

1

2

Část II

Část III

Část IV

Část V

Epilog