Emma HART

HREJ TAJNĚ

(série The Game)

2014

Ukážka z elektronickej knihy

Playing for Keeps (The Game, #2), copyright © 2013 by Emma Hart

Translation © 2014 by Martin Kolašín

Cover design © 2014 by GALATEA

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována ani elektronicky šířena bez předchozího písemného souhlasu majitele práv.

Z anglického originálu PLAYING FOR KEEPS, přeložil Martin Kolašín

Sazba: Karel Kaltrop

Vydání první v elektronické podobě

Vydalo Nakladatelství GALATEA, s.r.o., v květnu 2014

ISBN 978-80-87910-32-0

Poděkování

Na této knize se podílela spousta lidí, z nichž někteří si to možná ani neuvědomují. Několik z nich mi svými radami přispělo hned na začátku, jiní až později, ale všichni se nějakou měrou podíleli na jejím vzniku.

Mé kritické kamarádce, Rachel Walter, za to, že vždycky jen seděla a poslouchala moje výlevy. Vždycky dokážeš i z těch největších nesmyslů udělat něco smysluplného. Což je docela ironické, protože většina našich konverzací jsou nehorázné nesmysly. Děkuju ti za všechny ty vtipné hlášky, kterými jsi mě ohromovala na našich schůzkách.

Mým ‚předčtenářkám‘ – Rachel Walter, Zoe Pope, Alessandře Thomas, Laurelin Paige, Carey Heywood, Heather King, Holly Carter a Christině Pryor. A to ignoruju, že je Zoe Britka a Holly Australanka, díky vám za ‚odbritizování‘ našeho gangu. Sice mě pořád ještě nachytáte, ale zlepšuju se.

Dále nejlepším nezávislým autorkám, které znám… Alessandře Thomas, Lauren Blakely, Holly Carter, Karli Perrin, L. M. Augustine a Rachel Brookes. Během psaní této knihy jste mě dokázaly rozesmát a vaše kamarádství pro mě znamená všechno.

WrAHMS: Lidi, vy jste sice přispěli až v průběhu, ale to neznamená, že jste méně důležití. Udržujete mě při smyslech a každičkému z vás jsem vděčná za komentáře na záležitosti, které jsou zde nepublikovatelné.

Blogerkám – vás jsem měla zmínit už strašně dávno a vždycky jsem na to zapomněla. Sice mi to chvíli trvalo, ale opožděně obrovské díky Zoe Pope z The Book Lovers, Kristy Garbutt z Book Addict Mumma, Avě Smith z Biblio Belles, Sarah Rostar z Books She Reads, Lauře Carter z Bookish Treasures a Alluře LeBlanc z Teacups and Bookends. Jsem velice poctěna, že čtete moje knihy, a nejen že jste famózní blogerky, taky jste skvělé osobnosti. A taky každému blogu, který mi pomáhal s propagací knihy předtím, než vyšla. Nemáte představu, jak hodně je to pro mě důležité, a potřebovala bych celou knihu, abych mohla jmenovat každého.

Mému agentovi, Danu Mandelovi, kdykoliv mi bylo úzko a nechtělo se mi pokračovat, tak jsem si vzpomněla na nadšení ve tvém prvním telefonátu a vzpomněla si, proč jsem vlastně začala psát. Tvoje podpora je naprosto neocenitelná a ta od Caspera Dennise a Abnera Steina tady ve Spojeném království taky. V oblasti agentů jsem měla neuvěřitelné štěstí!

Mému partnerovi, Darrylovi. Už mi opravdu dochází slova, za co ti ještě poděkovat, tak snad bude stačit, že ti děkuju za pomoc s formátováním. Radši ti věnuju třetí díl a pozvu tě na pivo. Jasně, pojďme na pivo.

Mé editorce Anně McNeil z nakladatelství Hachette UK. Děkuji všem za skvěle odvedenou práci na této knize. Díky vám všem je tato kniha mnohem mnohem lepší. Děkuji za pomoc. Jste báječní.

Věnování

Tuhle knihu věnuji mému bratru Johnovi, který ji mimochodem nebude nikdy číst, kvůli erotickému obsahu. Rád by věřil tomu, že mé děti přinesl čáp – a to je cool.

Je to člověk, který na potkání každému oznamuje, co dělám a jak jsem v tom úspěšná, jen proto, že je na mě pyšný. Když jsem dospívala, tak jsem strašně chtěla být jako on, ale teď jsem ráda, že jsem tím, kým jsem…

Johne, děkuju, že jsi byl tím nejlepším vzorem a bratrem, jakého jsem si mohla přát, a taky za to, že jsi mi celý život pomáhal a podporoval mě. Neříkám ti to často, ale mám tě ráda, brácho.

1. kapitola – Megan

V životě každého člověka je alespoň jedno rozhodnutí, které je zatraceně těžké udělat.

Ve svých devatenácti letech už můžu říct, že moje dosud nejtěžší rozhodnutí je, jestli využít toho, že je Braden celý víkend pryč, a udělat to, co chci udělat.

Ten, s kým bych to ráda udělala, právě sedí na druhé straně kuchyně. Jako obvykle vtipkuje s kluky a pokaždé, když se kolem něj mihne nějaká pitomá slepice, nedokáže se ovládnout a očima těká směrem k ní. Pak pohlédne na mě a jeho rty vykouzlí úsměv. Jako kdyby věděl, že ho celou dobu pozoruju. Rty se mu lehce zachvějí a jedno obočí pomalu nadzvedne. Typický příklad jeho namyšlenosti, která vyzařuje z prakticky každé jeho pózy. S tázavým výrazem se poškrábe na bradě.

Zvednu svou sklenici a usrkávám přes brčko. Nohou poklepávám do rytmu hudby, která pulzuje z druhé strany pokoje, a snažím se, abych neuhnula pohledem první.

Vím přesně, kým chci dneska být. Chci být tou, kterou si dnes odvede nahoru, nechci ho zase a znovu sledovat, jak odchází s jinou. Jen si nejsem jistá, jestli mi bude stačit jediná noc. Jestli budu schopna jen tak odejít.

Jsem do něj zamilovaná přesně tři měsíce, jeden týden, pět dní, dvanáct hodin a třicet sedm minut – plus mínus.

Nikdy jsem se o tom nikomu ani slovem nezmínila. A rozhodně to nemám v plánu.

Na tváři se mu rozprostře lehký úsměv a já nakonec uhnu pohledem první. Kyle je příliš zaměstnán zábavným rozhovorem s Lilou a Kay na opačném konci baru, tak se radši obsloužím sama a doplním si prázdnou sklenici ledem.

V některých chvílích si přeju, abych do Berkeley nikdy nešla. Abych radši studovala někde jinde – někde, kde nebude Braden. Někde, kde bych se nemusela bát, že vždycky, když se na mě někdo jen podívá, tak mu nakope prdel. Přece jenom jsem si toho užila dost na střední, ne?

„Nevzpomínám si, kdy jsem tě naposledy viděl samotnou,“ uslyším Astonův hlas, zatímco si sedá na barovou stoličku vedle mě.

„Nestává se to často. Ale to samé se dá říct i o tobě,“ odpovím pomalu a zahledím se do jeho šedých očí.

„Nestává se to často,“ zopakuje po mně jako papoušek s úsměvem na tváři.

„Čím to je, že nejsi v nějakém temném koutku se svou obvyklou společností?“

„Au, Megan. Jestli to náhodou není náznak hořkosti, co slyším ve tvém hlase.“

„Znechucení,“ zamumlám. „Nepleť si to, Astone.“

„Myslím, že si to jenom nalháváš,“ poznamená. Nakloní se ke mně trochu blíž, až se dotkneme koleny. „Tak za deset minut nahoře, Megan.“

Zlehka zakroutím hlavou a v tom okamžiku je pryč. Kyle beze slova doplní mou sklenici. „Jsi dneska nějaká tichá,“ poznamená a nahne se ke mně z druhé strany baru.

„To se sem tam stane,“ usměju se.

„Je to divné, když tady Maddie s Bradenem nejsou, co?“

„Možná trochu,“ pokrčím rameny. „Ale stejně, alespoň už vyřešili všechny ty svoje problémy, takže my ostatní můžeme dále žít normální život.“

Kyle si odfrkne. „To je fakt. Braden neuvěřitelně vyšiloval, když tenkrát zmizela v Brooklynu. Bylo to jako žít s holkou během menstruace. A právě kvůli takovým scénám jsem zdrhnul z domu.“

„Tak se musíš snažit zdržovat v jiné společnosti. Třeba mezi nějakými kluky, jejichž jediným cílem není vrznout si za každou cenu.“

„Takoví tady nejsou,“ usměje se.

„To máš asi pravdu.“

„Ale ty vypadáš, že bys to potřebovala.“

„Zrovna, když jsem si začínala myslet, že jsi jeden z mála slušných kluků, tak řekneš tohle,“ převrátím očima.

„Hej, tak si to tak neber,“ zazubí se. „Vsadím se, že bys neměla nouzi o zájemce. Minimálně co se týká támhle toho neandrtálce.“

Kousnu se do rtu a přemáhám smích. „Ta věc s neandrtálcem se fakt chytla, co?“

„Ani nevíš jak,“ odpoví Kyle a v očích se mu zablýská.

Proč jsem si radši nevybrala jeho? Vždyť se svými nepoddajnými černými vlasy a světle hnědýma očima vůbec nevypadá špatně. I postavu má dobrou – ne sice tak nápadnou jako Braden, ale očividně je vypracovaný. Mohl by pro mě být skvělým rozptýlením – kdybych však nebyla už tak dost rozptylována Astonem.

Kopnu do sebe zbytek drinku a položím sklenici. „Vyřiď Lile, že se uvidíme zítra. Jdu zpátky na kolej.“

„Spolehni se,“ přikývne Kyle a otočí se.

Rychle se rozhlédnu kolem dokola a vyletím z kuchyně. Zmocňuje se mě paranoia, když se prodírám obývacím pokojem směrem ke schodům do horního patra. Upravím si oblečení a šinu se po schodech přímo k Astonovu pokoji.

Dneska to chci risknout. A že je to velký risk.

Ucítím stisk ruky a za chvíli už jsem přitisknuta zády ke stěně. Můj výkřik je umlčen jeho ústy a veškeré pokusy o vymanění se z jeho sevření jsou marné.

„Neboj se, nic ti neudělám,“ zašeptá Aston. „Jedině kdybys chtěla.“

Konečně otevřu oči. „Jsi prase.“

„A stejně jsi přišla.“

„Vypadá to tak,“ odpovím tiše a zabořím pohled do země.

Opatrně mě chytne za bradu, druhou rukou zajede do vlasů a něžně otočí mou hlavu k sobě. Naše rty se opět setkají a já zavřu oči. Rukama pevně sevřu límec jeho trika a tělem se k němu co nejblíže přitisknu. Aston se chvíli věnuje mému spodnímu rtu a poté mě políbí a já se celá rozechvěju.

Bleskurychle se kolem mě prosmýkne, nahmatá klíč od pokoje a strčí jej do klíčové dírky. Odemkne a zatlačí mě dovnitř. Já se vůbec nebráním. Nohou odkopne pohozené věci na podlaze a zabouchne za námi.

Vzdálenost mezi našimi těly je stále menší a já jasně cítím jeho zrychlený dech. Zavřu oči a zase ho políbím. Rychlým pohybem mě chytne za zadek a přitáhne si mě ještě blíž.

Konečně se odhodlám pustit límec jeho trička a rukama klouzám po jeho hrudi až k pasu, ramínka mých šatů mi padají z ramen a odhalují nahou kůži. Rukama vklouznu pod jeho polo triko, a zatímco vnímám teplo jeho těla, prsty zkoumám svaly vypracovaného břicha. Na chviličku naše sevření poleví, přetáhne si triko přes hlavu a zahledí se mi do tváře. Zuby si skousnu spodní ret a očima fascinovaně sjíždím jeho odhalené tělo. Už jsem samozřejmě kluky bez trika viděla, dokonce i jeho, ale nikdy jsem si nevšimla, jak moc je krásný. Jeho hruď je pevná a vypracovaná, ale nijak přehnaně. Nejvíce mě překvapuje jeho vyrýsované břicho. Nemám nejmenší tušení, jak se mu to podařilo, protože jsem ho nikdy neviděla dělat jiný sport než občasný ležérní fotbálek s kluky na dvorku.

Ale v tuhle chvíli je mi to vlastně úplně jedno.

Postoupím si o kousek dopředu a lehce se dotknu ústy jeho hrudi. Něžně mě chytne zezadu za hlavu a políbí mě na ušní lalůček, poté pokračuje přes krk směrem k mým obnaženým ramenům. Celá se zachvěju, když mě rukama přejede po celé délce zad. Jedna ruka zabloudí k mému prsu, a když ho sevře, v tu chvíli zasténám. Znovu mi lehce klouže po těle, až nahmatá lem mých šatů, a přetáhne mi je přes hlavu. Poté se přesuneme rovnou k posteli.

Spadnu na ni zády, Aston ze sebe strhá džíny a lehne si na mě. Pevně se ke mně přitiskne a já vím, že je připravený. Ovinu nohy kolem jeho pasu a ústy vyhledám ta jeho. Spojíme je ve vášnivém polibku. Tiše zasténá a sevření ještě více zesílí. Jazykem prozkoumává má ústa, zatímco já mu prsty bořím do vlasů. Rukama bloudí po mém těle, laská mě a hladí, až mi naskakuje husí kůže. Cítím slastné chvění a každá moje část křičí, že ho chce, že ho potřebuje.

Trochu zasténám – napůl frustrací a napůl chtíčem, na což Aston zareaguje polibky, kterými zasypává celé mé tělo. Jeho rty a krouživé pohyby jazykem mi na kůži zanechávají vlhké stopy. Prsty zachytí mé kalhotky a svižným pohybem je stáhne. Zatímco jeho polibky neustávají, cítím, jak jeho prsty našly můj klitoris, a dech se mi prudce zrychlí. Zkušenými krouživými pohyby palcem mě dovádí až na pokraj vyvrcholení, prudce se prohnu v zádech a přitisknu se k němu.

Aston mi krk posévá polibky, dech mu ztěžkne a svaly se napnou. Zasténání, kterému nemůžu nijak zabránit, mu dává najevo, že chci víc. Na kůži se mi perlí kapičky potu a podmanivý pocit rozkoše se mi rozlévá po těle jako vlna tsunami.

Aston přesune ruku do šuplíku u své postele. Zuby roztrhne obal kondomu a nasadí si ho.

„Čekal jsem na tebe tak dlouho,“ zašeptá mi do ucha a položí se na mě. Lehce roztáhnu nohy, skoro jako bych ho zvala dovnitř. Vnikne do mě, já zasténám a nehty mu zaryju do zad. „Tak hrozně dlouho, Megan.“

Vydechnu a opět jej pevně chytím za záda. Pohybujeme se spolu v rytmu a já si vychutnávám každičký kousíček jeho těla.

„Tak ses konečně dočkal,“ odpovím.

Pevně mě obejme, přitiskne k sobě a dlouze roztřeseně vydechne, jako by to vůbec nebyl Aston. „Jo,“ oddechne. „Dočkal.“

2. kapitola – Aston

Včerejší noci bych měl pořádně litovat.

Měl bych se oběsit a cítit se jako kretén, který zradil svého nejlepšího kamaráda. Což jsem včera udělal. Vyspat se s holkou, která je prakticky jeho sestra? To je hodně na hovno, dokonce i v porovnání s tím, co normálně dělám. Měl bych se cítit jako největší kretén na světě.

A taky že jo – cítím se tak, ale ne z důvodu, z jakého bych měl. Vůbec toho nelituju a už vůbec se neoběsím kvůli tomu, že jsem udělal něco, co jsem udělat chtěl. Jediný důvod, proč se cítím jako kretén, je, že v tomhle kampusu je přibližně padesát tisíc studentů, z toho dobrých dvacet tisíc holek a já si mohl vybrat kteroukoliv z nich.

Ale místo toho jsem si vybral Megan.

Jedinou holku, která je pro mě nebezpečná. Jedinou, která by mě dokázala zbavit mojí image drsňáka. Ona je snad jediná holka na světě, která by mohla probudit ve mně dlouho potlačované city. Během chvilky by mohla rozbít tu tvrďáckou slupku, kterou se úzkostlivě snažím držet pohromadě.

Měl jsem se od ní držet kurva daleko.

A to jsem neudělal.

A teď už vím, jak voní její kůže, jak sladce chutnají její polibky, a znám ten pocit blízkosti v intimním objetí. A taky vím, jaké to je, když mi zaryje nehty do zad, cítím její dech a jak sexy to je, když díky mně sténá.

A taky vím, že to bude zázrak, pokud se mi podaří držet se od ní co nejdál.

Vezmu do ruky mobil a najdu její jméno. I tahle maličkost dokazuje, že včerejší noc byla něčím víc, než jsem si myslel.

Jsem si jistý, že jsem včera v noci byl tvým žolíkem. Odešlu zprávu a při vzpomínce na naši konverzaci v Las Vegas se zazubím. Když už nic, tak ji aspoň rozesměju, protože i když ji nemůžu vidět, tak si dokážu představit, jak se bude usmívat při čtení mé zprávy. Celý obličej se jí rozzáří a bude ještě krásnější než normálně.

Tak ses přece jen něco ve Vegas přiučil, co? Odepíše.

Usměju se ještě více a odpovím. To bys měla vědět nejlíp, kotě. ;)

Převalím se na posteli a uvelebím se přesně v té části, kde ještě včera v noci ležela. Šťouchnu do kalendáře a okamžitě si všimnu data, které se ze všech sil snažím ignorovat.

Tenhle týden je obvykle jeden z mých nejtěžších. Týden, který teď ze všech nejvíc nenávidím a miluju zároveň. Protože můj život zlepšil, ale absolutně zničil život mému staroušovi.

Co je pro jednoho člověka požehnáním, může být prokletím pro druhého.

I když je na mě ještě brzy, vylezu z postele, hodím na sebe nějaké oblečení a vezmu klíčky od auta. Starouš mě sice pravděpodobně přetáhne svojí berlí za to, že jsem se objevil před obědem, ale je to určitě lepší než být zavřený v pokoji s hlavou plnou sraček. Vyklouznu vchodovými dveřmi nepozorován, skočím do auta a rychle mizím od domu, ve kterém by se to každou chvíli mohlo začít hemžit. Ke staroušovi to není daleko, hlavně kvůli tomu, že trval na odstěhování ze San Franciska, ale ne však ze Severní Kalifornie. A to je taky důvod, proč chodím na vysokou tady do Berkeley. San Francisko je totiž plné vzpomínek. Plné sraček, které mě nikdy nepřinutí vrátit se.

Zastavím před domem a ostré slunce, které vychází zpoza střechy, naznačuje, že celý den strávím prací na zahradě, kterou už on sám nezvládne. Zatlačím do vchodových dveří a ihned mě do nosu praští kouř z doutníku. Zkřivím tvář, jako ostatně každou neděli, a přichystám se na naše klasické přivítání.

„Fakt bys mohl přestat kouřit, starouši.“

Domem slyším jako vždy přicházet jeho typickou posměšnou odpověď hlubokým a nakřáplým hlasem: „Tohle mi říkáš každý týden, chlapče, a stejně ti pokaždé odpovím to samé – přál bych si, abys mě přestal otravovat se svými názory o kouření.“

Zazubím se, nechám za sebou zavřít dveře a zamířím do pokoje. Starý vrásčitý muž, kterému říkám starouš, sedí na svém obvyklém místě u okna. Křeslo s květinovým vzorem je přibližně stejně staré jako on, ale musím říct, že ze starouše rozhodně vyzařuje mnohem více života.

„Já vím, ale za pokus to stojí, ne?“ pokrčím rameny a zabořím se do pohovky naproti němu.

Usměje se, otočí se ke mně a v koutcích jeho tmavě šedých očí se objeví vrásky. „Když myslíš, chlapče. Co mě tady otravuješ tak brzy ráno?“

Uhnu pohledem ven z okna. „Neměl jsem tuhle neděli nic lepšího na práci.“

To ho rozesměje. „Že se ptám. Všechno, co jsi musel, sis nejspíš odpracoval včera v noci.“

„Nejsi trochu starý na takové poznámky?“

„Proč? Protože jsem vrásčitý? Najdi mi nějakou pořádnou kost na páteční večer a budeš se divit, co dokážu.“ Naposledy si potáhne z doutníku a típne ho v popelníku na stolku, který je vedle jeho křesla.

„Ach jo, starouši,“ zavrtím hlavou.

„Tak koho jsi nasral tentokrát?“

„Kdo říká, že jsem někoho nasral?“

„Jsi tady o půl desáté ráno, chlapče! To je něco. Žádnou neděli nevystrčíš svůj líný zadek z postele před dvanáctou.“

„Nikoho jsem nenasral. A kromě toho jsem věděl, že můj ‚líný zadek‘ budeš dneska potřebovat. “

Starouš na mě upře svůj pronikavý pohled. Prsty klepe do područky u křesla a každý další úder je pronikavější než ten předešlý. Trvá to snad celou věčnost, než se při zkoumání mého obličeje konečně dobere výsledku. Poznám to na něm.

„Vím, co se mi chystáš oznámit, a pleteš se,“ řeknu pevným hlasem.

Začne opatrně. „Nikdy jsi o ní nemluvil.“

„Nechci o ní mluvit. Nemám k ní co říct.“

„Já myslím, že máš. Jenom předstíráš, že nemáš.“

Zavrtím nesouhlasně hlavou a uhnu pohledem. „A já si myslím, že se mě snažíš naštvat, starouši. Chápu to, jasné? Chybí ti a chceš o ní mluvit, ale já ne. Pro mě máma nebyla taková, jakou jsi ji znal ty. Nikdy, a to myslím opravdu nikdy, pro mě nebyla takovou osobou.“

„Nemůžeš žít s takovou zlobou navždy, chlapče.“

„Není to zloba,“ protestuju. „Je mi jí líto. Lituju života, který mě nutila žít, dokud nezemřela a dokud ses o mě nezačal starat ty.“

„Za celou tu dobu ses nenaučil odpouštět a zapomenout?“ řekne tišším hlasem, jehož tón mě přinutí podívat se zpátky na něj.

„Odpouštění a zapomínání jsou dvě úplně jiné věci, starouši. Můžeš odpustit a taky můžeš zapomenout, ale málokdy se stane obojí najednou. Nemůžu zapomenout na své dětství. Nemůžu vymazat jizvy. Nemůžu zapomenout na svůj život a na vzpomínky, které mě děsí. A z toho vychází, že nikdy nemůžu zapomenout, tím pádem ani odpustit. Je to jednoduché.“

Jeho šedé oči potemní zklamáním a smutkem. Zasáhne mě obvyklý pocit viny – viny z toho, že nenávidím člověka, kterého on miluje. Že nacházím úlevu v jeho beznaději.

„Starouši…“

„Ne,“ uhne pohledem zpět k oknu a soustředí jej na venkovní dvorek. „Chápu to. Ale rád bych pochopil i tebe, chlapče.“

„Není co chápat,“ odpovím. „Snažím se s tím srovnat, starouši. Nemůžu pořád žít ve sračkách z minulosti. Ani teď, ani potom.“

„Je třeba zbavit se plevelu v zadním rohu zahrady, vedle záhonku se zeleninou. Až to budeš mít hotové, tak potřebuju vykopat pár děr pro keře, které chci tento týden zasadit.“

Jsem vděčný za změnu tématu – a za útěk od tohoto rozhovoru.

„Keře?“

„Hortenzie. Pro tvoji babičku. Vždycky jenom hortenzie,“ zamumlá si pro sebe. „Kvůli její lásce a pochopení. Všichni je potřebujeme.“

Přikývnu, ačkoliv se na mě nedívá. Takhle si ji pamatuje. Zajímalo by mě, jestli je rád, že babička nemusela vidět, jak dopadla její jediná dcera. Zajímalo by mě, jestli je rád, že přes všechnu bolest, kterou si musela projít, nemusela vidět svou dceru zemřít.

A zajímalo by mě, co by si o mně ta žena, kterou si jenom matně pamatuju, myslela dneska.

Vezmu z kůlny lopatu a vydám se směrem k záhonku se zeleninou.

Babička by ze mě byla nejspíš znechucená, protože bůh ví, že ve mně není jediná věc, na kterou bych mohl být hrdý.

3. kapitola – Megan

Nikdo o tom neví.

To je to, co si musím pořád opakovat. Nikdo o tom neví. Ne že by mi to pomohlo od stále stoupajícího pocitu neklidu a viny, kterého se nemůžu zbavit. Je to zkrátka staré klišé – rozum proti srdci.

Rozum mi říká, že jsem hrozná. Že jsem zradila svého nejlepšího kamaráda tím, že jsem se vyspala s jeho nejlepším kamarádem.

Ale srdce mi říká to, co bych měla dávno vědět sama, že tak hrozná nejsem – poprvé v životě jsem udělala něco, co jsem opravdu udělat chtěla. Bez toho, abych dopředu myslela na následky.

Jsem snad kvůli tomu lehkomyslná a bezcitná? No s tou bezcitností to možná trochu přeháním, ale lehkomyslná? Jedna moje část mi říká, že ano, ale ta druhá si myslí, že ne, a teď opravdu nevím, které z nich mám vlastně věřit.

Myšlenky mi víří hlavou rychlostí tornáda. Jedna je však silnější než ty ostatní – byla včerejší noc chyba?

Udělala jsem jedinou věc, o které jsem si řekla, že ji nikdy neudělám. Vyspala jsem se s nejlepším kamarádem svého nejlepšího kamaráda.

Jasně, mé předsevzetí vyhnout se tomu, se zhroutilo v okamžiku, co jsem se poprvé zahleděla do Astonových zamlžených šedých oči hned první den na vysoké. Nikdy jsem nepochybovala o tom, že mezi námi dvěma něco je. To zkrátka poznáš.

A to je asi ten důvod, že i když jsem se ze všech sil snažila držet se od něj dál, vždycky jsem jen těžko odolávala jeho domýšlivému úsměvu a chování děvkaře, které bylo srovnatelné možná tak s Bradenovým.

Ne že bych byla nadšená jeho chováním, vždyť bych nejradši zapálila umělé nehty, řasy a falešné příčesky každé holce, která s ním spala. Protože takové ony jsou – a on to ví. Všechny jsou falešné a vyumělkované.

Však víte, jak to myslím. Je snad něco špatného na pravých prsou a neupravených vlasech, jako bych právě vstala z postele? Jasně, je lehké to říkat, když máte přirozeně velká prsa jako já, ale o to nejde… stačí si přece pořídit push-upku.

Nejsem tak hloupá, abych krmila jeho ego předtím, než hupsne do postele s další rajdou. Vím, že nic víc než jen sex z toho nikdy nebude. Jedna jediná noc. Protože to je všechno, co Aston dokáže.

Maddie sice říkala, že Braden se nikdy v životě nezamiluje – a jak se spletla. Zamiloval se, ale Bray a Aston, to je úplně jiná liga. Jestliže měl Braden autobus plný holek, tak Aston nákladní loď. To si teď asi myslíte, že jsem pěkně hloupá.

Ale nejsem. Protože jsem nikdy nečekala, že bychom byli spolu. Jsem sice beznadějná romantička, která se snadno ztratí ve stránkách zamilovaného románu, ale nejsem tak naivní, abych věřila, že to takhle funguje i v reálném životě. Někomu se to třeba podaří, ale rozhodně ne každému.

Láska je vrtkavá věc. Jenom proto, že existuje osoba, která v tobě dokáže zapálit oheň a vyvolat bouři, neznamená, že bude tvoje. Někdy ji třeba ani nepotkáš za celý život, nebo ano, ale načasování nemusí být správné.

Je mi devatenáct. Už vím něco o lásce i chtíči. Vím, jak velký je v tom rozdíl – a taky vím, že Aston je tím, kdo ve mně zapálí oheň. Ale taky vím, že pro nás není ten pravý čas. A možná nikdy nebude.

Ale po včerejší noci si vůbec nejsem jistá, jestli mi to nevadí.

Šťouchnu do dveří, které se otevřou, a já vstupuju do třídy. Očima přejíždím po lavicích a s úlevou si vydechnu, když zjistím, že jsem tady dříve než Braden s Astonem. Rázuju si to přímo ke své lavici a vtom si uvědomím, že jsem si už nadobro vyměnila místo s Bradenem poté, co si s Maddie vyřešili své vztahy.

„Sakra,“ zamumlám a židle vedle mě zaskřípe. „Pokud se snažíš schovat, kotě, tak se ti to nepovedlo. Vidím tě.“

Astonova slova na mě zapůsobí jako pohlazení, ale zároveň mám úplně sucho v krku a krev ve mně vře.

„Proč bych se měla schovávat?“ posadím se a pohled upřu nějakým neurčitým směrem, pevně odhodlaná nepodívat se mu do očí.

Pokrčí rameny a pohrává si s tužkou v ruce. Koutkem oka sleduju každičký jeho pohyb. Jeho oči jsou na mě upřené a vyloženě mě prosí, abych se na něj otočila. Abych se na něj podívala.

„Protože mě tak strašně chceš, že se na mě ani nedokážeš podívat,“ vysouká ze sebe dramaticky, možná až arogantně.

„Očividně ti zase někdo pořádně masíroval ego,“ odpovím suše a narovnám se. „Protože si nevzpomínám, že bych se někdy zmínila, že tě chci.“

Naše ruce se dotknou, když se ke mně nakloní. „Opravdu?“ zeptá se tiše, ale zřetelně.

Bojuju se silným nutkáním zabořit pohled do lavice. „Jasně že ne.“

Vtom ucítím, jak mi konečky prstů přejíždí po zádech, a já mám co dělat, abych se nezačala chvět.

„Myslím, že se pleteš,“ zašeptá. „Jsem si jistý, že jsi mi v sobotu v noci řekla, že mě chceš, těsně předtím, než jsi mi zaryla svoje nehty do zad a ovinula mi nohy kolem pasu.“

Trhnu hlavou jeho směrem a naše tváře náhle oddělují jen centimetry. Na rtech mu pohrává lehký úsměv a já se zlobím sama na sebe, že právě jeho rty jsou tím, na co jsem se podívala jako první. Odtrhnu od nich zrak a pohledem směřuju výš přes ostré rysy jeho obličeje, dokud se naše oči konečně nestřetnou.

A hned si uvědomím, proč jsem se do nich nechtěla podívat. Jeho oči totiž mají neuvěřitelně hypnotizující schopnost. Zrovna teď se v nich zrcadlí vše ze sobotní noci. První polibek a pak už nás nic nemohlo zastavit.

Otevřu ústa, abych konečně promluvila, ale veškeré kouzlo Astonova pohledu pokazí Bradenův hlas.

„Už se zase chová jako kretén?“

Můj pohled přejede od šedých k jasně modrým očím. „To je fakt hloupá otázka, Brayi, dokonce i na tebe. Aston se přece vždycky chová jako kretén.“

Braden se zazubí a šťouchne Astona do ruky. „Dej ty svoje slizké ruce pěkně daleko od Megan, kámo. Už jsem ti řekl ve Vegas, že má mnohem větší úroveň než tvoje klasické víkendové coury.“

„To moc dobře vím,“ odpoví mu Aston.

Odtrhnu pohled a snažím se nezačít smát, když si uvědomím tu ironii, která je skrytá v Astonově odpovědi. Ale je jasné, že jsem na mnohem vyšší úrovni než jeho klasické víkendové záležitosti. Už jen kvůli tomu, že se za ním nebudu plazit s prosíkem. A vůbec nezáleží na tom, jak moc bych chtěla.

Maddie se podaří z druhé strany místnosti zachytit můj pohled a usměje se. „Kávu?“ naznačí mi.

Bože, ano!

Přikývnu na souhlas a těším se, až se dozvím veškeré detaily o jejím víkendu s Bradenem a jeho rodiči. Jestli někdo ví, jak výstřední dokáže jeho mamka být, pak jsem to já.

„Beru to tak, že nic netuší,“ poznamená Aston a šťouchne do mě nohou.

Cuknu sebou a otočím se zpátky k němu. Braden je pryč. „Netuší. Tohle není zrovna věc, kterou bych jen tak plácla mezi řečí, ne?“

„Nejspíš ne,“ souhlasí a hladí mě nohou. „Navíc…“

„Nech mě hádat,“ přeruším ho s kamennou tváří. „Tvůj obličej je příliš krásný na to, aby jeho fasáda byla porušena pořádnou ránou pěstí.“

Na chvilku se odmlčí a pak se usměje. „To jsem říct nechtěl, ale každopádně jsem rád, že si to myslíš.“

„Nezapomeň, že Braden není jediný, který by ti mohl upravit obličej pěstí.“

„Mám rád drsný holky.“

„Stejně je odkopneš po každém bezvýznamném šoustu, takže vůbec nezáleží na tom, jaké holky máš rád, ne?“ odpovím mu tiše.

Zase se zarazí a já odvrátím pohled. Moje vlastní slova mě bodnou, protože je úplně jedno, jak moc si opakuju, že je mi celá ta záležitost s Astonem ukradená, když vím, že není. Nikdo není rád, když je využíván.

A nikdo navíc není rád využíván osobou, na které mu záleží.

„Já jsem přece nikdy neřekl, že jsi pro mě bezvýznamný šoust, Megan,“ zašeptá Aston, zrovna když začne hodina. Narovná se na židli a pořád si hraje s tužkou v ruce. „Já vím, že nejsem zrovna ideální člověk, ale rozhodně nejsem lhář. A kdybych řekl, že to, co se mezi námi stalo, pro mě nic neznamenalo, tak bych lhal.“

Nervózně polknu. Polknu i slova plná emocí a pravdy, která se v tuhle chvíli plné pochyb vůbec nehodí. Rozhodnu se jej ignorovat a soustředit se na výuku, protože to je asi to nejbezpečnější, co teď můžu udělat.

Nebo se jej aspoň můžu pokusit ignorovat. A je to opravdu těžké, když je mi tak blízko a já cítím každičký kousek jeho těla, každý jeho pohyb a každý jeho pohled, který vrhne mým směrem.

Protáhne si nohy pod lavicí a jednou narazí do mé. Radši je skrčím pod židli a nechám si vlasy spadnout do obličeje, aby mezi námi vytvořily clonu. Když nás nic neodděluje, jsem z něj nervózní a mnohem více si uvědomuju, jak se v jeho společnosti cítím.

Škubnutí ve vlasech mě vytrhne z mého uměle vytvořeného stavu naprosté koncentrace a málem si zlomím krk z té rychlosti, jakou se na něj otočím.

„Co je?“ zasyčím na něj.

„Ty se mi vyhýbáš?“ odpoví a okusuje konec své tužky.

„Sedím hned vedle tebe, ty pitomče. Jak bych se ti asi mohla vyhýbat?“

„A seděla bys tady, i kdybys nemusela?“

„Ne, neseděla. Ale takhle to mám vždycky, když se mi naskytne to rajské potěšení sedět vedle tebe, tak si nemysli, že zrovna dneska jde o něco speciálního.“

„Myslíš si o mně, že jsem idiot?“

„To ti trvalo pořádně dlouho, než sis to konečně uvědomil. To je výkon hodný medaile.“ Hodina konečně končí a já s úlevou nasoukám všechny věci do tašky, postavím se a hodím ji přes rameno.

„Jen si vzpomeň, Megan…,“ ozve se za mnou, „…kdo přišel za kým v sobotu v noci.“

Sakra. Blbec jeden vychytralý.

„Můžeme jít?“ zeptá se Maddie, přidržuje mi otevřené dveře a já zlostně hledím na Astona, který kolem mě prochází.

„Jedině pokud už dneska nenarazíme na další kretény. Pokud ne, tak můžeme jít.“

„Co ti udělal?“ snaží se zachovat si vážnou tvář a nerozesmát se na celé kolo.

„Nic, je to zkrátka jen Aston,“ pokrčím rameny. „Však víš – klasický namyšlený Král děvek, jak ho známe.“

„A to byl takový celý víkend?“

„To nemám tušení, skoro jsme se neviděli,“ zalžu klidně, ale uvnitř sebou trhnu. To víš, že jsme se viděli. Viděla jsem z něj úplně všechno.

„Takže asi jako obvykle,“ přemítá a snaží se zbavit vlasů v obličeji. „Braden málem zešílel z té představy, že tě tady nechá celý víkend ve společnosti svého kamaráda, který, a to cituju, ‚opíchá všechno, co projeví známku pohybu‘.“

„Očividně nemáte důvěru v mé schopnosti držet si od někoho takového odstup,“ zavrtím hlavou.

Kdyby to alespoň byla pravda.

Maddie pokrčí rameny. „Však ho znáš. A samozřejmě když ho jeho mamka slyšela používat ‚vulgární‘ výrazy, tak to teprve dostal pořádný kouř.“

„Tak to bych chtěla vidět!“ rozesměju se nahlas.

„Bylo to skvělé,“ zachichotá se. „Neustále se mě ptala, jestli je takový sprosťák i na vysoké.“

„A cos jí řekla?“ zeptám se a prostuduju si nabídku ve Starbucks. „Karamelové macchiato, prosím.“

„Řekla jsem, že ne, ale v duchu jsem si samozřejmě pomyslela, že jo.“

„Sakra holka, ty už znáš Bradena skoro tak dobře jako já.“

Maddie se zazubí a objedná si svou oblíbenou kávu a muffin. „Jsem si jistá, že ho znám lépe než ty.“

„No, co se týká téhle oblasti, tak to si ty svoje znalosti nechej pro sebe,“ zamumlám a vezmu si kelímek s kávou.

„Upřímně jsem si myslela, že Bray svoji mamku zabije za to, kolikrát ho ztrapnila,“ zasměje se Maddie. „V životě jsem neviděla, aby se kluk takhle červenal.“

„Jo, to Braden dělá,“ zasměju se, zatímco se mi z hrnečku line vůně karamelu. „Je těžké si to představit, ale když to chytře uděláš, tak se bude červenat jako prvňačka, které celý den trčí kalhotky zpod sukně.“

Maddie si odfrkne. „Tak to už jsem zjistila. A je pravda, že oholil jejich kočku?“

Tahle otázka mě rozesměje tak, že se začnu dusit kávou a jen tak tak zvládnu přikývnout. „Hrozně jsem tenkrát chtěla pudla. A on, jakožto můj ochránce, se rozhodl, že oholí jejich kočku. Jenže ta bohužel vůbec nevypadala jako pudl a Braden nesměl dva týdny z domu.“

Maddie přikývne. „To mi říkala jeho mamka taky. A taky, že polovinu toho času trávil tím, že řval vykloněný z okna na kolemjdoucí a doufal, že ji to naštve tak, že ho pustí ven.“

„Přesně tak,“ zahihňám se.

Maddie se uvelebí na židli a lehce si povzdechne. „A co tady? Stalo se o víkendu něco zajímavého?“

„Jako obvykle,“ odpovím, ale neubráním se lehkému zavrtění na židli. „Nic výjimečného.“

„Takže to mám chápat tak, že Kay vypila víc panáků, než měla a někoho urazila, Lila se předčasně vyplížila s Ryanem a Aston si odvedl nějakou náhodnou holku k sobě do pokoje.“

„Asi tak,“ souhlasím, jen vynechám svůj podíl na této události.

„A ty jsi jako obvykle odmítla všechny návrhy a zmizela ve svém pokoji, že?“ Zvedne obočí a podívá se na mě pochybovačně.

„Přesně tak.“

„Ale přece jenom, Braden ti tentokrát nedýchal na záda,“ nakloní se ke mně. „To mi neříkej, že jsi toho nevyužila.“

„Ne.“ Využila jsem toho, že toho můžu využít.

„Wow,“ podiví se a zakroutí hlavou. „Ty už by sis asi fakt potřebovala pořádně vrznout.“

„Wow,“ zopakuju její pohyb hlavou a snažím se nerozesmát. „Očividně trávíš nějak moc času s Bradenem.“

Na chvíli otevře pusu, ale hned ji zase zavře a zasměje se. „Máš pravdu. Ach bože, za chvíli budu uvažovat, jak některý z těch pitomců z kolejí.“

„V tom případě se musíš více začlenit mezi holky z dívčího spolku,“ pokrčím rameny.

„Nemyslím si, že jsem zrovna jejich typ. A navíc bych se vsadila, že většina holek z dívčího spolku spala s mým přítelem a tím pádem mě z celého srdce nenávidí. Jsem přece ta, která ho ulovila, nebo ne?“

„To je fakt, to by bylo nepříjemné,“ zapřemýšlím nahlas. „A kde máš Bradena? Jsem docela překvapená, že tě nechal chvilku samotnou,“ provokuju ji.

Maddie protočí očima. „Šel si zařídit svoje záležitosti. Jinak řečeno vyslýchat Astona a ujistit se, že se nepokoušel pomocí laciných triků dostat do tvých kalhotek.“

Koniec ukážky

Table of Contents

HREJ TAJNĚ

Poděkování

Věnování

1. kapitola – Megan

2. kapitola – Aston

3. kapitola – Megan