TIRÁŽ

Malcolm Gladwell

Proč si nerozumíme

Co bychom měli vědět o lidech, které neznáme

All rights throughout the world are reserved to Pushkin Enterprises, Inc.

Copyright © 2019 by Malcolm Gladwell

Translation © Pavel Pecháček, 2020

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být rozmnožována a rozšiřována jakýmkoli způsobem bez předchozího písemného svolení nakladatele.

Druhé vydání (první elektronické).

Z anglického originálu Talking to Strangers. What We Should Know about the People

We Don’t Know přeložil Pavel Pecháček.

Odpovědný redaktor Zdeněk Kárník.

Redakce Marie Černá.

Obálka, grafická úprava, sazba a konverze do elektronické verze Michal Puhač.

Vydalo v roce 2021 nakladatelství Dokořán, s. r. o., Holečkova 9, Praha 5, dokoran@dokoran.cz, www.dokoran.cz.

ISBN 978-80-7675-004-3 (pdf)

ISBN 978-80-7675-005-0 (epub)

ISBN 978-80-7675-006-7 (mobi)

(pdf – 1097. publikace, 351. elektronická;

epub – 1098. publikace, 352. elektronická;

mobi – 1099. publikace, 353. elektronická)

OBSAH

Tiráž

Obsah

Poznámka autora

ÚVOD „Vystupte z auta!“

ČÁST I. ŠPIONI A DIPLOMATÉ: DVĚ ZÁHADY

KAPITOLA 1. Pomsta Fidela Castra

KAPITOLA 2. Poznávání Führera

ČÁST II. PŘEDNASTAVENÍ NA PRAVDU

KAPITOLA 3. Kubánská královna

KAPITOLA 4. Svatý blázen

KAPITOLA 5. Případová studie: chlapec ve sprchách

ČÁST III. TRANSPARENTNOST

KAPITOLA 6. Klamaví Přátelé

KAPITOLA 7 . (Krátké) objasnění případu Amandy Knoxové

KAPITOLA 8. Případová studie: Studentský večírek

ČÁST IV. PONAUČENÍ

KAPITOLA 9. Co se stane, když je cizí člověk terorista?

ČÁST V. SPŘAŽENÍ

KAPITOLA 10. Sylvia Plathová

KAPITOLA 11. Experimenty v Kansas City

KAPITOLA 11. Sandra Blandová

Poděkování

Zdroje ilustrací

POZNÁMKY

Grahamu Gladwellovi, 1934–2017

Malcolm Gladwell

PROČ SI NEROZUMÍME

Co bychom měli vědět o lidech, které neznáme

DOKOŘÁN

POZNÁMKA AUTORA

Když mě před mnoha lety do New Yorku přijeli navštívit rodiče, rozhodl jsem se je ubytovat v hotelu Mercer. Byla to ode mě tak trochu lumpárna. Mercer je stylový a exkluzivní podnik, kde se ubytovávají slavní a úžasní lidé. Moje rodiče, a zejména otce, takové věci nijak nezajímaly. Otec se nedíval na televizi, nechodil do kina, neposlouchal ani populární hudbu. Magazín People by považoval za antropologický časopis. Jeho odborné znalosti se týkaly specifických oblastí: matematiky, zahradničení a Bible.

Vyzvedl jsem rodiče, abychom si vyrazili na večeři, a zeptal se otce, jaký měl den. „Nádhera!“ odvětil. Odpoledne prý strávil konverzací s nějakým mužem v hotelové hale. Pro tátu něco naprosto typického. Rád mluvil s cizími lidmi.

„O čem jste se bavili?“ zeptal jsem se.

„O zahradničení!“ řekl otec.

„Jak se ten muž jmenoval?“

„Nemám tušení. Ale pořád za ním chodili lidé, aby si ho vyfotili a nechávali si od něho podepisovat malé kousky papíru.“

Pokud tohle čte nějaká hollywoodská hvězda, která si vzpomíná, že v hale hotelu Mercer před mnoha lety mluvila s vousatým Angličanem, budu rád, když mě kontaktuje.

Všichni ostatní nechť si z toho vezmou ponaučení. Někdy si spolu mohou skvěle popovídat dva cizí lidé, a přesto zůstat cizinci.

ÚVOD

„VYSTUPTE Z AUTA!“

1.

V červenci 2015 jela mladá Afroameričanka Sandra Blandová z rodného Chicaga do malého městečka asi hodinu západně od Houstonu v Texasu. Mířila na pohovor na Univerzitě Prairie View A&M, kde před několika lety promovala. Byla vysoká, půvabná a stejně okouzlující byla i její osobnost. Patřila do studentského spolku Sigma Gama Ró a hrála v pochodové kapele. Jako dobrovolnice spolupracovala se seniorským spolkem. Pod přezdívkou „Sandy Speaks“ pravidelně zveřejňovala na YouTube krátká inspirativní videa, která často začínala slovy: „Dobré ráno, moji nádherní králové a královny.“

Dnes se modlím a děkuji Bohu. Rozhodně mu neděkuji jen proto, že mám dnes narozeniny, ale děkuji mu za to, jak jsem vyrůstala, za nejrůznější věci, které v mém životě za ta léta udělal. Prostě se ohlížím na těch osmadvacet let, jež jsem na světě, a na všechno, co mi ukázal. Přestože jsem dělala chyby, hrozné chyby, pořád mě miluje, a chci vám, moji králové a královny, kteří jste tam venku, říct, že stále miluje i vás.1

Blandová místo na Prairie View dostala. Byla nadšená. Plánovala, že si tam také udělá magisterský titul z politologie. Odpoledne 10. července si z univerzity vyrazila do obchodu s potravinami, a když zabočila doprava na hlavní silnici vedoucí kolem kampusu Prairie View, zastavil ji policista. Jmenoval se Brian Encinia: běloch, krátké tmavé vlasy, třicet let. Choval se zdvořile – alespoň zpočátku. Sdělil jí, že když přejížděla z pruhu do pruhu, nedala znamení o změně směru jízdy. Kladl jí otázky. Blandová na ně odpovídala. Potom si zapálila cigaretu a Encinia ji požádal, aby ji uhasila.

Následující komunikaci zaznamenala videokamera na policistově palubní desce. V té či oné podobě má na YouTube několik milionů zhlédnutí.2

Blandová: Jsem ve svém autě. Proč bych tu cigaretu měla uhasit?

Encinia: Dobře, můžete si vystoupit.

Blandová: Nemusím vystoupit ze svého auta.

Encinia: Vystupte z auta.

Blandová: Proč bych…

Encinia: Vystupte z auta!

Blandová: Ne, na to nemáte právo. Nemáte právo to udělat.

Encinia: Vystupte z auta.

Blandová: Na to nemáte právo. Nemáte právo tohle dělat.

Encinia: Mám na to právo, nyní si vystupte, nebo vás vytáhnu.

Blandová: Odmítám s vámi mluvit, kromě toho, že se identifikuju. [nezřetelné] Chcete mě vytáhnout kvůli tomu, že jsem nepoužila směrové světlo?

Encinia: Vystupte si, nebo vás vytáhnu. Vyzývám vás jménem zákona. Okamžitě vystupte, nebo vás vytáhnu.

Blandová: A já zavolám svému právníkovi.3

Blandová a Encinia v tom pokračují nepříjemně dlouho. Emoce nabírají na intenzitě.

Encinia: Já vás odtamtud vyrvu. [Natahuje se do auta.]

Blandová: Dobře, takže vy mě vytáhnete z mého auta? OK, dobře.

Encinia: [volá posily] 2547.

Blandová: Tak do toho.

Encinia: Jo, taky že to udělám. [Popadne Blandovou.]

Blandová: Nedotýkejte se mě!

Encinia: Vystupte z auta!

Blandová: Nedotýkejte se mě. Nedotýkejte se mě! Nejsem zatčená, nemáte právo tahat mě z auta.

Encinia: Jste zatčena!

Blandová: Jsem zatčena? Za co? Za co? Za co?

Encinia: [do vysílačky] 2547 silnice FM 1098. [nezřetelné] Pošlete sem další jednotku. [K Blandové] Vystupte z auta! Okamžitě vystupte z auta!

Blandová: Proč bych měla být zatčená? Chcete mi dát pokutu za to, že jsem nepoužila…

Encinia: Řekl jsem, ať vystoupíte z auta!

Blandová: Proč bych měla být zatčená? Právě jste otevřel –

Encinia: Dal jsem vám zákonnou výzvu. Vyvleču vás ven.

Blandová: Takže mi vyhrožujete vyvlečením z mého vlastního auta?

Encinia: Vystupte z auta!

Blandová: A potom mě [nezřetelné]?

Encinia: Naperu to do vás! Vystupte! Hned! [Vytahuje paralyzér a namíří na Blandovou.]

Blandová: Hej. Hej. [Blandová opouští auto.]

Encinia: Vystupte. Hned. Vystupte z auta!

Blandová: Za to, že jsem nepoužila blinkr? To všechno děláte, protože jsem nepoužila blinkr?

Blandová byla zatčena a vzata do vazby. O tři dny později spáchala v cele sebevraždu.4

2.

Případ Sandry Blandové se odehrál během podivného mezidobí amerického veřejného života. To začalo koncem léta 2014, kdy ve Fergusonu v Missouri zastřelil policista osmnáctiletého černocha Michaela Browna, který údajně ukradl krabičku cigaret z prodejny se smíšeným zbožím.5 V následujících letech probíhal jeden ostře sledovaný případ policejního násilí vůči černochům za druhým. Po celé zemi propukaly protesty a nepokoje. Zrodilo se hnutí za občanská práva Black Lives Matter. Na nějakou dobu se téma stalo mezi Američany předmětem živých debat. Možná si ještě vybavíte jméno někoho z těch, kdo se objevili ve zprávách. V Baltimoru byl kvůli nošení kapesního nože zatčen mladý černoch Freddie Gray, který upadl do kómatu v zadní části policejní dodávky. Nedaleko Minneapolisu policista zastavil auto, jež řídil mladý černoch Philando Castile, a mladíka, který mu podával doklad o pojištění, z nevysvětlitelných důvodů sedmkrát střelil. V New Yorku oslovila skupina policistů černocha jménem Eric Garner kvůli podezření, že nelegálně prodával cigarety, a při následné potyčce ho zardousila. V severokarolínském North Charlestonu byl kvůli nefungujícímu koncovému světlu zastaven černoch Walter Scott, který vyběhl z auta, načež ho zezadu zastřelil bělošský policista. Scott byl zabit 4. dubna 2015.6 Sandra Blandová mu věnovala jednu epizodu „Sandy Speaks“.

Dobré ráno, mí nádherní králové a královny. Nejsem rasistka. Vyrostla jsem ve Villa Parku v Illinois. Byla jsem jediná černoška ve skupině bílých roztleskávaček… Černoši, v tomto světě nikdy nebudete úspěšní, dokud se nenaučíte, jak vycházet s bělochy. Chtěla bych, aby běloši tam venku opravdu pochopili, že my černoši děláme všechno, co je v našich silách… a nemůžeme se nenaštvat, když jsme svědky situací, kdy je zjevné, že na životě černocha nezáleží. Pro ty z vás, kteří se ptáte, proč utíkal, zatraceně, ve zprávách z poslední doby jsme viděli, že můžete stát, můžete se policajtům vzdát, a oni vás přesto zastřelí.7

O tři měsíce později zemřela i ona.

Kniha Proč si nerozumíme je pokusem pochopit, co se tehdy u krajnice silnice na texaském venkově opravdu stalo.

Proč psát knihu o nevydařené dopravní kontrole? Poněvadž diskuse, kterou uvedená série případů zažehla, byla hluboce neuspokojivá. Jedna strana debatovala o rasismu – na případ se dívala z výšky několika kilometrů. Druhá lupou zkoumala každičký detail každého případu. Jaký byl ten policista? Co přesně udělal? Jedna strana viděla les, ale žádný strom. Druhá pro stromy neviděla les.

Obě strany měly svým způsobem pravdu. Předsudky a nekompetentnost hrají při vysvětlování sociální dysfunkce ve Spojených státech důležitou roli. Jenže co si s těmito diagnózami počít kromě zcela upřímného slibu, že se pokusíte do budoucna zlepšit? Existují špatní policisté. Existují policisté s předsudky. Konzervativci dávají přednost prvnímu vysvětlení, liberálové druhému. Ve výsledku se obě strany navzájem vykrátí. Policisté v Americe dál zabíjejí lidi, ale tato úmrtí už ve zprávách nerezonují. Mám podezření, že jste se nejspíš museli na chvilku zamyslet, než jste si vzpomněli, kdo Sandra Blandová byla. Po nějaké době tato kontroverzní témata obvykle odložíme stranou a přesuneme se k něčemu jinému.

Já se k něčemu jinému přesouvat nechci.

3.

V 16. století se evropské národy a státy zapojily do bezmála sedmdesáti válek. Dánové bojovali se Švédy, Poláci s Řádem německých rytířů, Osmané s Benátčany, Španělé s Francouzi… a tak dále. Pokud v tomto nekonečném konfliktu existoval jednotící prvek, pak že bitvy spolu v naprosté většině případů sváděli sousedi. Bojovali jste s člověkem, který žil hned za hranicemi a který tam byl odjakživa. Nebo jste bojovali s někým uvnitř vlastních hranic: v Osmanské občanské válce započaté roku 1509 spolu válčili dva bratři. Většinu historie lidstva se různá setkání – nepřátelská či nikoli – jen výjimečně odehrávala mezi cizími lidmi. Lidé, jež jste potkali a s nimiž jste válčili, často věřili ve stejného Boha jako vy, stavěli stejné budovy, jejich města měla totéž uspořádání jako ta vaše a ve válkách bojovali stejnými zbraněmi podle týchž pravidel.

Nejkrvavější konflikt 16. století ale do tohoto vzorce nezapadal. Když se španělský conquistador Hernán Cortés setkal s aztéckým vládcem Moctezumou II., ani jedna strana o té druhé nic nevěděla.8

Cortés se v Mexiku vylodil v únoru 1519, pomalu postupoval do vnitrozemí a blížil se k hlavnímu městu Aztéků Tenochtitlánu. Když tam on a jeho armáda dorazili, pociťovali úctu. Tenochtitlán skýtal mimořádnou podívanou – byl daleko větší a impozantnější než jakékoli město, které Cortés a jeho muži viděli doma ve Španělsku. Nacházel se na ostrově, s pevninou ho pojily mosty a protínaly jej kanály. Měl majestátní bulváry, propracované akvadukty, prosperující tržiště, chrámy se zářivě bílým štukem, veřejné zahrady, a dokonce i zoo. Byl perfektně uklizený, což na někoho, kdo vyrostl ve špíně středověkých evropských měst, muselo působit skoro až zázračně.

„Když jsme uviděli tolik měst a vesnic postavených ve vodě a další velká města na suché zemi, ohromilo nás to a připadalo nám to jako kouzlo,“ vzpomínal jeden z Cortésových důstojníků Bernal Díaz del Castillo.9 „Někteří z našich vojáků se ptali, jestli se nám to celé jen nezdálo? … Nevím, jak to popsat, jelikož jsme tam viděli věci, o jakých jsme nikdy dřív neslyšeli, ani je neviděli, a dokonce o nich ani nesnili.“

U bran Tenochtitlánu byli Španělé přivítáni shromážděním aztéckých náčelníků a následně uvedeni k Moctezumovi. Jednalo se o postavu až fantaskní majestátnosti, přinesenou na nosítkách vyšívaných zlatem a stříbrem a ozdobených květy a drahými kameny. Jeden z jeho dvořanů vystoupil před procesí a zametl zem. Cortés sesedl z koně. Moctezumova nosítka byla postavena na zem. Cortés se jako správný Španěl pokusil vládce Aztéků obejmout – zadrželi jej však Moctezumovi sloužící. Moctezumu nikdo neobjímá. Místo toho se oba muži navzájem uklonili.

„Jsi-liž on? Jsi Moctezuma?“

Moctezuma odpověděl: „Ano, jsem on.“10

Žádný Evropan do Mexika ještě nikdy nevkročil. Žádný Azték nikdy nepotkal Evropana. Cortés o Aztécích nevěděl nic, vyjma toho, že pociťoval bázeň před jejich bohatstvím a mimořádným městem, jež postavili. Moctezuma nevěděl nic o Cortésovi, vyjma toho, že s ohromnou troufalostí vstoupil do aztéckého království, ozbrojený podivnými zbraněmi a velkými, záhadnými zvířaty – koňmi – které Aztékové nikdy předtím neviděli.

Není divu, že setkání Cortése a Moctezumy historiky celá staletí fascinovalo. V době před 500 lety, kdy začali badatelé cestovat napříč oceány a podnikat smělé výpravy do dříve neznámých oblastí, se zrodil zcela nový druh setkávání. Cortés a Moctezuma spolu chtěli hovořit, přestože se navzájem neznali. Když se Cortés Moctezumy zeptal „Jsi-liž on?“, neřekl ta slova přímo on. Cortés uměl pouze španělsky. Přivedl s sebou dva překladatele. Jedním byla indiánka jménem Malinche, kterou Španělé zajali o několik měsíců dříve. Znala jazyk Aztéků nahuatl a mayštinu, jazyk mexické oblasti, kde Cortés svou cestu započal. Cortése doprovázel ještě španělský kněz Gerónimo del Aguilar, jenž ztroskotal na Yucatanu a naučil se mayštinu, zatímco tam pobýval. Cortés tedy mluvil k Aguilarovi. Aguilar to přeložil do mayštiny pro Malinche. A Malinche mayštinu přeložila do nahuatlu pro Moctezumu. A když Moctezuma odpověděl „Ano, jsem,“ proběhl překladatelský řetězec zase opačným směrem. Snadná konverzace z očí do očí, na kterou byl každý celý život zvyklý, se najednou zoufale zkomplikovala.[*]

Cortés byl doveden do jednoho z Moctezumových paláců – Aguilar jej později popsal jako místo, kde byl „nespočet pokojů, předsíní, oslnivých chodeb, matrací s velkými pokrývkami, polštářů z kůže a lýkových vláken, kvalitních peřin a úžasně bílých kožešinových rouch“.12 Po večeři se Moctezuma ke Cortésovi a jeho mužům znovu připojil a pronesl řeč. Okamžitě zavládl zmatek. Španělé proslov pochopili tak, že Moctezuma jím činí podivuhodné přiznání: pokládá Cortése za boha, naplnění dávného proroctví, podle nějž se jednoho dne z východu vrátí vyhnaný bůh. A proto se Moctezuma před Cortésem sklání. Snadno si představíme Cortésovu reakci: velkolepé město bylo teď fakticky jeho.

Měl však Moctezuma na mysli právě toto? Nahuatl, jazyk Aztéků, obsahoval zdvořilostní slovesný způsob. Příslušníci královské vrstvy používali při mluvě kód založený na kulturní tradici, jež přikazovala, aby mocní dávali svůj status najevo propracovanou falešnou pokorou. Historik Matthew Restall podotýká, že výraz, který v nahuatlu znamená vznešený, je téměř totožný se slovem pro dítě. Když o sobě vládce jako Moctezuma mluvil jako o malém a slabém, ve skutečnosti nenápadně upozorňoval na fakt, že je obdivovaný a mocný.

„Je zřejmé, že adekvátní překlad takového jazyka je nemožný,“ píše Restall:

Mluvčí byl často nucen prohlásit opak toho, co měl doopravdy na mysli. Skutečný význam byl mnohdy vtištěný v používání zdvořilostního jazyka. Odebrání těchto nuancí při překladu a zkomolení vzniklé využitím vícera tlumočníků nemělo za následek jen nízkou pravděpodobnost, že bude Moctezumova řeč pochopena, ale bylo také dost dobře možné, že se její význam zcela překroutí. V tomto případě Moctezumova řeč neznamenala jeho kapitulaci, nýbrž přijetí kapitulace Španělů.

Ze středoškolských hodin dějepisu si pravděpodobně pamatujete, jak setkání Moctezumy s Cortésem dopadlo. Moctezuma byl Cortésem vzat jako rukojmí a nakonec zavražděn. Obě strany spolu vstoupily do války. Zemřelo nejméně dvacet milionů Aztéků, ať už přímo rukou Španělů, nebo nepřímo v důsledku zavlečených chorob. Tenochtitlán byl zničen. Cortésův vpád do Mexika zvěstoval éru katastrofické koloniální expanze. Byl to také počátek nového a výrazně moderního vzorce společenského interagování. Dnes jsme neustále v kontaktu s lidmi, jejichž předpoklady, stanoviska a zázemí se liší od těch našich. Současný svět se příliš nepodobá světu dvou bratrů, kteří se znesvářili kvůli vládě nad Osmanskou říší. Je to svět Moctezumy a Cortése, kteří se snaží si navzájem porozumět přes řadu překladatelů. Kniha Proč si nerozumíme se zabývá tím, proč nám toto překládání tak nejde.13

Každá z následujících kapitol se zabývá různými aspekty mluvení s cizími lidmi. O mnoha případech jste slyšeli – jsou převzaté ze zpráv. Na Stanfordově univerzitě v severní Kalifornii se například student prvního ročníku Brock Turner setkal na večírku s jednou ženou a večer zakončil v policejní vazbě. Jerry Sandusky, bývalý asistent trenéra školního fotbalového týmu na Pensylvánské státní univerzitě, byl soudem shledán vinným z pedofilie a rektor školy včetně dvou jeho hlavních asistentů spoluvinným. Dočtete se o špionce, která se celé roky pohybovala na nejvyšších místech Pentagonu, o muži, jenž zapříčinil pád Bernieho Madoffa (správce investičních fondů), o chybném odsouzení americké výměnné studentky Amandy Knoxové a o sebevraždě básnířky Sylvie Plathové.

Ve všech těchto případech byly zainteresované strany odkázány na soubor strategií, jak překládat slova a úmysly někoho jiného. A v každém z nich se něco zásadně pokazilo. V naší knize se pokusíme těmto strategiím porozumět – analyzovat je, posoudit je, odhalit, kde se vzaly, a zjistit, jak je napravit. V závěru knihy se vrátíme k Sandře Blandové, jelikož na tomto setkání na okraji silnice je něco, co by nás mělo znepokojovat. Zamyslete se nad tím, jak nelítostné bylo. Sandra Blandová nebyla někdo, koho by Brian Encinia znal ze sousedství. To by bylo snadné: Sandy! Jak se máš? Příště buď trochu opatrnější. Místo toho tu máme Blandovou z Chicaga a Enciniu z Texasu, jednoho muže a jednu ženu, jeden je bílý, druhá černá, jeden je policista, druhá civilistka, jeden ozbrojený a druhá neozbrojená. Jeden byl pro druhého cizím člověkem. Kdybychom byli jako společnost ohleduplnější – kdybychom byli ochotní zpytovat svědomí ohledně toho, jak přistupujeme k cizím lidem a jak jim rozumíme – neskončila by Blandová mrtvá v texaské vězeňské cele.

Pro začátek mám však dvě otázky – dvě záhady ohledně cizích lidí – pramenící z příběhu, který před mnoha lety vyprávěl muž jménem Florentino Aspillaga v německé výslechové místnosti.

* Představu, že Moctezuma považoval Cortése za boha, jednoznačně vyvrátila historička Camilla Townsendová i další badatelé. 11 Townsendová prohlašuje, že šlo patrně o nedorozumění, jež vyplynulo z faktu, že Nahuové označovali Cortése a jeho muže slovem teotl, což Španělé překládali jako bůh. Townsendová však tvrdí, že to slovo používali pouze proto, že „Španěle nějak nazývat museli a nebylo vůbec jasné, co by tím slovem mělo být… ve světě Nahuů se osoba do té doby vždy označovala podle konkrétní vesnice či městského státu, nebo konkrétněji podle toho, jakou plnila společenskou roli (výběrčí daní, princ, sluha). Nově příchozí nikam nezapadali.“

KONEC UKÁZKY