LEVÁ

STRANA

SVĚTA

Lisa Genova

Left Neglected

Copyright © Lisa Genova, 2011

Translation © Sylva Ficová, 2020

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2021

ISBN epub 978-80-7565-879-1

Chrisovi a Ethanovi

PROLOG

Asi jsem tak trochu věděla, že žiju neudržitelný život. Občas mi moje já šeptalo: Sáro, zpomal, prosím tě. Tohle všechno dělat nemusíš. Takhle nemůžeš pokračovat. Jenže moje výkonné, chytré já, odhodlané neustále a pořád něco dokazovat, to nechtělo slyšet. Pokud takové myšlenky do mého vědomí vůbec někdy pronikly, umlčela jsem je, vyhubovala jim a poslala je do kouta. Buď zticha, hlásku, copak nevidíš, že mám na práci milion věcí?

Na rameno mi začaly klepat i moje sny, a snažily se tak upoutat mou pozornost. Víš vůbec, co děláš? Ukážu ti to. Jenže každý sen po probuzení vyprchal a vyklouzl mi jako slizká ryba z holých rukou a odplaval dřív, než jsem si ho mohla dobře prohlédnout. Zvláštní, že si je teď všechny pamatuju. Myslím, že za těch nocí těsně před nehodou se mě snažily probudit. Po tom všem, co se stalo, jsem upřímně přesvědčená, že mi je na pomoc seslal nějaký duchovní zdroj. Jako poselství od Boha. A já si jich nevšímala. Asi jsem potřebovala něco méně prchavého a konkrétnějšího.

Třeba traumatickou ránu do hlavy.

1. KAPITOLA

Soutěžící, jste připraveni?“

Jeff, rušivě hezký moderátor televizní reality show, se usmívá, protahuje čekání a ví, že nás dohání k šílenství.

„Teď!“

Běžím deštným pralesem. Při běhu mi do obličeje narážejí brouci. Jsem lidské čelní sklo. Jsou odporní.

Ignoruj je. Pospěš si.

Ostré větve mě pleskají a sekají do obličeje, zápěstí a kotníků, řezají mě. Krvácím. Píchá to.

Ignoruj to. Pospěš si.

Jedna větev se zachytí o mou oblíbenou, nejdražší hedvábnou halenku a roztrhne ji od ramene k lokti.

Výborně, nemůžu si ji vzít na dnešní ranní poradu. Zašiju to později.

Pospěš si. Pospěš si.

Doběhnu na pláž a vidím prkna z naplaveného dřeva. Mám z nich postavit vor. Nevidím však žádné nářadí. Rukama plácám v písku. Nic nemůžu najít. Pak si vzpomenu na mapu, kterou nám Jeff na chvilku ukázal a pak ji spálil. Křenil se, když hořela. Pro něj je snadné být tak veselý, když má plné břicho a ty svoje navoněné šaty. Já jsem nejedla a nesprchovala se celé dny.

„Mami, potřebuju pomoct,“ kňučí mi u pasu Charlie. Ten by tu být neměl.

„Teď ne, Charlie, musím najít červenou vlajku a sadu nářadí.“

„Mami, mami, mami!“ dožaduje se svého. Tahá mě za rozedraný rukáv a u manžety ho roztrhne.

Výborně, teď je definitivně zničená. A než půjdu do práce, nejspíš nebudu mít čas se převléknout.

Asi o sto metrů dál si nad rovinatou pláží všimnu červené skvrny. Běžím k ní, Charlie za mnou a zoufale žadoní: „Mami, mami, mami!“

Podívám se dolů a všude vidím zelené a hnědé kousky. Sklo. Ne vyplavené střepy. Nové, zubaté a ostré sklo. Pláž pokrývají roztřískané láhve.

„Charlie, přestaň! Nechoď za mnou!“

Při běhu se sklu vyhýbám, jenže slyším, jak Charlie vyvádí a Jeff se směje, a šlápnu vedle. Do klenby levého chodidla se mi zařízne kousek zeleného skla. Strašně to bolí a hodně to krvácí.

Ignoruj to. Pospěš si.

Doběhnu k červené vlajce. Kolem nosních dírek, úst a uší se mi rojí komáři, musím je vyplivovat a navaluje se mi z nich. Po takových bílkovinách zrovna neprahnu. Dlaněmi si zakryju obličej, zadržím dech a urazím dvanáct kroků směrem na západ od červené vlajky.

Hrabu rukama uprostřed běsnících komárů, najdu krabici s nářadím a odbelhám se zpátky k prknům z naplaveného dřeva. Je tam Charlie, dřepí a staví si hrad z rozbitého skla.

„Charlie, nech toho. Pořežeš se.“

Jenže mě neposlouchá a staví dál.

Ignoruj ho. Pospěš si.

Když mám postavenou asi polovinu voru, zaslechnu vytí vlků.

Je čím dál hlasitější.

Pospěš si!

Poloviční vor není dost silný, aby nás udržel oba. Když Charlieho zvednu a odtrhnu ho od jeho skleněného hradu, ječí. Kope a bije mě, zatímco já ho násilím odnesu na vor.

„Až dopluješ na druhou stranu, sežeň pomoc.“

„Mami, neopouštěj mě!“

„Není to tu bezpečné. Musíš pryč!“

Dotlačím z poloviny hotový vor na vodu, kde ho popadne silný proud. Jakmile Charlie odpluje z dohledu, vlci mi začnou trhat kalhoty a mou oblíbenou halenku, rozedřou mi kůži a žerou mě zaživa. Zatímco umírám, Jeff se usmívá a já si říkám, proč jsem tuhle pitomou hru vůbec chtěla hrát.

Než zemřu, nad monitorem mě kňouravým „Béééééé!“ probudí můj lidský budíček, devítiměsíční syn Linus.

———

PÁTEK

Opravdový budík ukazuje 5:06, asi o hodinu méně, než na kolik jsem ho nastavila. Smířená s tím, že vstanu, ho vypnu. Upřímně si nepamatuju, kdy naposled mě probudilo zvonění, a ne jedno z mých tří dětí. A funkci snooze si pamatuju ještě matněji. Rána plná smlouvání o to, abych mohla ještě chvíli, ale rozkošnicky zůstat v posteli. Jenom devět minut, a neoholím si nohy. Ještě devět minut, a vynechám snídani. Ještě devět minut, ranní sex. Na to tlačítko jsem nesáhla už hodně, hodně dlouho. Charliemu je sedm, takže asi sedm let. Připadá mi to jako věčnost. Dnes si budík každý večer nastavuju jen proto, že vím, prostě vím, že… když to jednou neudělám, jednou se rozhodnu spolehnout se na to, že mě vzbudí moji andílci, to ráno mě bude čekat důležitý termín nebo let, který nesmím zmeškat, a oni si všichni úplně poprvé přispí.

Stojím a dívám se na Boba, na jeho zavřené oči, povolené tváře, otevřená ústa, na to, jak je rozvalený na zádech.

„Oposume,“ řeknu.

„Jsem vzhůru,“ odvětí, pořád se zavřenýma očima. „Chce tebe.“

„Říká ‚baba‘, ne ‚mama‘.“

„Mám ho přinést?

„Už jsem vstala.“

Bosky odběhnu chodbou po studené podlaze z tvrdého dřeva do Linusovy ložnice. Otevřu dveře a uvidím ho stát za mřížemi postýlky a cucat dudlík, v jedné ruce odrbanou deku a ve druhé ještě odrbanějšího králíčka. Když mě zahlédne, usměje se na celé kolo, což mě rozesměje, a začne bouchat do ohrádky. Vypadá jak roztomilý chovanec dětské věznice, sbalený a připravený na poslední den v base a v očekávání propuštění.

Zvednu ho a odnesu ho k přebalovacímu pultu, kde jeho dobrá nálada rázem přejde ve zklamané kňourání. Záda prohne do oblouku, přetočí se na bok a vší silou bojuje proti tomu, co se každý den děje pětkrát až šestkrát. Nikdy nepochopím, proč tak úporně nesnáší přebalování.

„Nech toho, Linusi.“

Musím použít znepokojivé množství síly, abych ho přimáčkla ke stolu a násilím mu dala novou plenu a navlékla oblečení. Zkusím mu párkrát fouknout na bříško a zazpívat „Když jde malý bobr spát“, aby toho nechal, jenže celou tu dobu vůbec nespolupracuje. Přebalovací pult stojí vedle jediného okna v jeho pokoji, což je někdy užitečné, pokud ho chci rozptýlit. Podívej se na toho ptáčka! Jenže venku je ještě tma a ani ptáci nejsou vzhůru. Ještě je noc, proboha.

Linus nevydrží spát celou noc. Včera večer jsem ho znovu uspala houpáním poté, co se s řevem probudil v jednu, a chvíli po třetí přišel Bob. V devíti měsících Linus ještě nemluví, říká jen ‚baba‘, ‚mama‘ a ‚tata‘. Nemůžeme se ho tak zeptat, co ho trápí, a nemůžeme mu domluvit ani ho uplatit. Každou noc hrajeme hru na hádanou, na kterou Bob ani já nemáme náladu a kterou nikdy nevyhrajeme.

Myslíš, že mu rostou zoubky? Neměli bychom mu dát panadol? Nemůžeme ho každou noc uspávat prášky. Třeba má zánět středního ucha. Viděl jsem, že se tahá za ucho. Za ucho se tahá pořád. Neztratil dudlík? Třeba měl noční můru. Třeba je to tím odloučením. Neměli bychom si ho vzít do postele? S tím asi začínat nechceme, že? Co jsme dělali s těma dvěma? Nemůžu si vzpomenout.

Občas se ho kvůli zoufalému vyčerpání odhodláme ignorovat. Dnes večer ho necháme vybrečet. Jenže Linusek má pozoruhodnou výdrž a nikdy mu nedojde dech. Jakmile si něco usmyslí, dá do toho sto procent, což je vlastnost, která se mu myslím bude v životě hodit, takže nejsem úplně přesvědčená o tom, že bychom ji z něj měli vymlátit. Obvykle pláče přes hodinu a Bob a já během té doby ležíme vzhůru ani ne proto, že bychom ten pláč ignorovali, ale abychom ho poslouchali, soustředili se na něj, pátrali po drobných změnách v poloze či rytmu, jež by mohly naznačovat, že se blíží konec, jenže nic takového neslyšíme.

Nakonec jedno ze dvou zbývajících dětí, zpravidla Lucy, zaklepe na dveře a vejde dovnitř.

„Linus pláče.“

„My víme, broučku.“

„Můžu se napít mléka?“

Rázem jsem na nohou, abych Lucy dala mléko, a Bob vstane, aby uklidnil Linuse. Plán zrušen. Vyhrává dítě. Skóre: rodiče, oba absolventi Harvardu velmi znalí v otázkách vyjednávání a vedení: 0. Devítiměsíční dítě bez formálního vzdělání a zkušeností na této planetě: až moc bodů na to, aby to unavený mozek dokázal počítat.

Jakmile Linuse obléknu a zvednu z obávaného přebalovacího pultu, je okamžitě v pořádku. Jako by se nic nestalo, vůbec se nezlobí a jen si užívá přítomný okamžik. Dám svému malému Buddhovi pusu, těsně ho obejmu a odnesu dolů. Charlie a Lucy jsou už vzhůru. Lucy slyším v jejím pokoji a Charlie se válí v jednom ze sedacích pytlů v obývacím pokoji a dívá se na Spongeboba.

„Charlie, na televizi je moc brzy. Vypni to.“

Jenže je naprosto uchvácen a neslyší mě. Aspoň doufám, že mě neslyší a nekašle na mě schválně.

Lucy vyjde ze svého pokoje oblečená jako šašek.

„Jak se ti líbí moje móda, mami?“

Na sobě má růžovobílou puntíkovanou vestu, na ní oranžovou košili s dlouhým rukávem, pod průsvitnou růžovou baletní sukýnkou legíny se sametovým leopardím vzorem, na nohou sněhule a ve vlasech náhodně připnutých šest sponek, každou jiné barvy.

„Vypadáš báječně, broučku.“

„Mám hlad.“

„Pojď se mnou.“

Vejdeme do kuchyně a Lucy vyleze na jednu z barových židlí u kuchyňského ostrůvku. Do dvou misek nasypu maršmelouny, jedny pro Lucy a jedny pro Charlieho, a Linusovi připravím láhev sunaru.

Ano, moje děti mají jména postaviček z komiksu Peanuts. Sedmiletého Charlieho a pětiletou Lucy jsme pojmenovali, aniž by nám ten kreslený seriál přišel na mysl nebo jsme na něj chtěli odkazovat. Charlie se jmenuje po Bobově otci a jméno Lucy se nám oběma prostě líbilo. Když jsem pak několik let poté, co jsme veškeré vybavení pro kojence darovali nebo prodali na internetu a oslavili konec plínek, kočárků a Barneyho, nečekaně čekala další dítě, museli jsme vymyslet další jméno a nic nás nenapadalo.

„Pojmenoval bych ho Schroeder,“ navrhl kolega v práci.

„Ne, rozhodně Linus. Nebo Woodstock,“ řekl jiný kolega.

Teprve tehdy mi došlo, co jsme s našimi prvními dvěma dětmi spustili. A jméno Linus se mi líbilo.

Krmím Linuse z láhve a dívám se, jak Lucy nejdřív sní všechny barevné bonbóny, „melouny“.

„Charlie, pojď sem! Budeš z toho mít břečku!“

Lucy sní další dvě lžíce „melounů“.

„Charlie!“

„No jo, no jo.“

Charlie se dovleče na barovou stoličku vedle Lucy a dívá se do své misky, jako by to byl ten nejhorší domácí úkol.

„Jsem unavenej,“ řekne.

„Tak proč jsi vzhůru? Jdi si zase lehnout.“

„Tak jo,“ odvětí a jde po schodech nahoru do své ložnice.

Lucy vypije mléko z misky, utře si ústa do rukávu, seskočí dolů a beze slova odkráčí. Linus ve snaze osvobodit se jako jeho sestra vysaje láhev a bez jakékoliv pomoci si odříhne. Pustím ho na podlahu zaneřáděnou hračkami a rozdrcenými kousky krekrů. Popadnu míč a hodím ho do obývacího pokoje.

„Běž pro něj!“

Linus, nadšený ze hry, odleze za míčem jak hravé štěně.

Když jsem aspoň na chvíli sama, dojím Charlieho netknutou, rozbředlou snídani, protože někdo ji sníst musí, pak všechno nádobí odklidím do dřezu, utřu pult, postavím na kávu, nachystám svačinu pro Charlieho a Lucy a sbalím tašku s plenami pro Linuse. Pro Lucy podepíšu souhlas s výletem do skanzenu. U otázky „Můžete jet jako doprovod?“ zaškrtnu odpověď „Ne“. V Charlieho batohu najdu vzkaz od jeho učitelky:

Vážení rodiče Nickersonovi,

minulý týden se rozdalo vysvědčení a doufám, že jste měli čas se na ně podívat. Ráda bych si s vámi domluvila osobní schůzku, abychom si o Charliem promluvili. Jakmile se vám to bude hodit, zavolejte mi prosím.

S pozdravem

Gavinová

Charlieho vysvědčení by žádný rodič svému dítěti nepřál, zvlášť pokud sám vždycky dostával samé jedničky. Bob a já jsme věděli, že bude mít problémy a má co zlepšovat, například ve čtení a v tom, že by měl víc dávat pozor. Loňský rok nás trochu připravil. Jenže když byl Charlie ve školce, učitelka i Bob jeho podprůměrné výsledky v několika kategoriích smetli ze stolu. Je to kluk! Než půjde do první třídy, zvykne si, že musí sedět v klidu celý dlouhý den. Vidím to každý rok. Nemějte obavy.

Teď je v první třídě a já obavy mám. V hodnocení stálo u většiny předmětů buď „musí na sobě zapracovat“, nebo „3“, tedy „nesplňuje očekávání“. I Bobovi zbledla tvář, když si ten sloupec známek přečetl. Ať už se s Charliem děje cokoli, tentokrát to povrchní generalizace tom, že je kluk, neomluví. Co je s ním?

Ze snídaně se mi udělalo nevolno. Neměla jsem ten cukr jíst. Otevřu notebook na pultu vedle kávovaru a během čekání na kofein, který potřebuje můj závislý mozek, vestoje zkontroluju poštu. Mám čtyřiašedesát nových e-mailů. Včera večer jsem poštu vyřizovala do půlnoci, takže tyhle všechny přišly za posledních pět hodin. Některé jsou z poboček na západním pobřeží, odeslané včera pozdě v noci. Nejméně dvě desítky jsou z poboček v Asii a Evropě, kde už mají pracovní den. Pár e-mailů označených jako „naléhavé“ je od mladého a poplašeného analytika v bostonské pobočce.

Začtu se do pošty a bez přerušení na ni odpovídám příliš dlouho. Našpicuju uši a nic neslyším. Kde jsou?

„Lucy? Linusi?“

Na Spongeboba v obývacím pokoji se dívají jen sedací pytle. Vyběhnu po schodech nahoru a do pokoje Lucy. Jsou tam oba, což znamená, že Lucy zapomněla zavřít petlici na brance dole u schodů a Linus po nich nahoru vylezl sám. Ještě že se nepokusil sešplhat zase dolů, protože nejraději teď leze hlavou napřed. Jenže než stihnu poděkovat Bohu za to, že je celý, než zaklepu na dřevěnou podlahu, že mě vůbec napadlo, co by se mohlo stát, a než Lucy řádně pokárám za to, že petlici nezavřela, všechny své smysly zaměřím na Linuse. Sedí na zemi, nic nezkoumá a je podezřele zticha. Lucy je pár metrů od něj a navléká korálky. Jsou všude po podlaze.

„Linusi!“

Levou rukou ho popadnu za zátylek a do pusy mu vrazím pravý ukazováček. Vzdoruje, třepe hlavou ze strany na stranu a ještě pevněji sevře rty.

„Linusi, otevři tu pusu! Co tam máš?“

Cítím to. Zakvedlám prstem a vylovím žvýkačkově růžový plastový korálek velikosti brusinky. Zneuctěný a okradený Linus, který si vůbec neuvědomuje, že jeho život byl v nebezpečí, zavyje. Ve dveřích už stojí Bob, osprchovaný, oblečený a plný obav.

„Co se stalo?“ ptá se.

„Málem se tím udusil.“

V dlani mu ukážu vražedný korálek.

„Vždyť je moc malý. Nic mu není.“

Na podlaze kolem Lucy je však roztroušená spousta větších korálků spolu s několika mincemi, gumičkami do vlasů a hopíkem. Pokoj Lucy je smrtící past. Co kdyby se Linus rozhodl cucat minci? Co kdyby mu připadal obzvláště chutný jeden z těch větších oranžových korálků? Co kdybych sem přišla moc pozdě? Co kdyby Linus ležel na podlaze bez dechu a s modrými rty?

Kdyby mi Bob uměl číst myšlenky, což pravděpodobně uměl, řekl by mi, ať je nerozvíjím. Řekl by, abych si přestala představovat to nejhorší a uklidnila se. Všichni jsou v pořádku. Všechny děti si strkají do pusy věci, které by tam strkat neměly. Jedí úlomky laku i pastelky a polykají hlínu, kamínky a všechno možné, o čem ani nevíme. Dokonce bez dozoru šplhají na schody. Děti hodně vydrží, řekl by. Přežijí to.

Jenže já vím svoje. Ani si nemusím představovat to nejhorší. Pamatuju si to. Někdy děti přežijí. A někdy ne.

S korálkem v pěsti jako velmi pověrčivá, bohabojná perfekcionistka typu A s mírně obsedantně kompulzivní poruchou zaklepu na dřevěný sloupek postele, poděkuju Bohu, že Linuse uchránil, a vinu hodím na jeho sestru.

„Lucy, tenhle pokoj je katastrofa. Všechny ty korálky musíš posbírat.“

„Jenže já si navlékám náhrdelník,“ kňučí.

„Pojď, pomůžu ti, truhlíku,“ řekne Bob, který je už na kolenou a sbírá korálky. „Proč si pro dnešek nevybereš jeden z těch, které jsi už navlékla? Pak můžeš jít se mnou a s Linusem dolů.“

„Charlie ještě není oblečený a ani nejedl,“ vyjádřím souhlas s postupem a rodičovskou taktovku předávám Bobovi.

PO RYCHLÉ SPRŠE stojím nahá před velkým zrcadlem v ložnici, na paže a nohy si patlám hydratační krém a přitom se hodnotím.

Musím na sobě zapracovat.

Konec ukázky

Table of Contents

1. kapitola