Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

Laura Lee Guhrke: Pravda o lásce

Vydání první

Copyright © 2017 by Laura Lee Borio

Published by arrangement with Avon, an imprint of HarperCollinsPublishers.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2409. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Truth About Love and Dukes

vydaného nakladatelstvím Avon Books, An Imprint of HarperCollinsPublishers, New York v roce 2017

Český překlad © 2021 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2021 Martina Černá

Přebal a vazba © 2021 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1515-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1516-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Laura Lee Guhrke

Pravda o lásce

Milá lady Věrnolásková (1)

Mému otci, jehož odvaha, odolnost a optimismus mě inspirují každičký den. Mám tě ráda, tati.

Kapitola 1

Londýn, červenec 1892

Henry Cavanaugh toužil po pěkně uspořádaném životě. Jako vévoda z Torquilu měl mnoho povinností a ty by se snáze zvládaly, kdyby byl jeho soukromý život uspořádaný a předvídatelný. Naneštěstí měl Henry dvě neprovdané sestry, nemajetného mladšího bratra a beznadějně líného švagra. Měl také párek synovců, kteří velice rádi zaháněli chůvy na útěk, a matku s uměleckými sklony. Pěkně uspořádaný život vždycky působil zcela nedosažitelně. Henry nad touto skutečností truchlil den co den.

Dnešek nebyl výjimkou.

„Jamie, no tak,“ zamračil se na manžela své zesnulé sestry Patricie, když do místnosti vběhla dvojčata, synové dotyčného, a halekala přitom jako divoši. „Žádám příliš, když chci mít u snídaně trochu klidu a ticha?“

„Zjevně jde konkrétně o dnešní ráno,“ ozvala se jeho sestra Sarah, zakrývajíc si uši rukama.

Jamie pokrčil rameny a sáhl po marmeládě, podle všeho neměl chuť bránit svým synům, kteří proběhli za jeho židlí kolem čela jídelního stolu. „Chůva Smithová odešla. Odplížila se dnes ráno před úsvitem i se svými věcmi, zanechala po sobě jen dopis. Co má ovdovělý otec za takových okolností dělat?“

„Chůva nechůva,“ zvýšil Henry hlas, aby byl přes ten kravál slyšet, „za své děti neseš odpovědnost ty a není to, řekl bych, nijak zvlášť těžký úkol.“

„Říká bezdětný,“ opáčil Jamie a mazal si přitom toast marmeládou. „Počkej, až budeš mít v dětských pokojích vlastní syny,“ dodal a máchl nožem směrem k Henrymu. „To budeš zpívat jinou písničku.“

„O tom pochybuju.“

Naproti němu přes stůl se zasmál jeho bratr David. „A tvá vévodkyně, až ji najdeš?“ zeptal se. „Co jestli bude taky těžko zvládnutelná?“

„To mi starost nedělá. Až se ožením, můžeš si být jistý, že si vyberu ženu, jejíž názory budou v souladu s mými. Zvlášť pokud půjde o výchovu našich dětí.“

„No, to si myslíš. Ale jak bude po líbánkách, zjistíš, že tvoje představy souladu byly pouhá iluze. Já po šesti letech manželství takřka nedostanu z Carlotty přívětivé slovo.“

Henry by byl mohl podotknout, že jen velmi málo lidí dostane z Carlotty přívětivé slovo, ale v té chvíli Colin vykřikl, sebral z příborníku dva toasty a mrštil jedním po svém dvojčeti Owenovi. Henry usoudil, že nezvládne-li chlapce Jamie, bude to muset udělat za něj.

„Tak dost, pánové,“ vstal a z jeho hlasu zněla veškerá autorita vévody, která překonala i klukovský temperament dvojčat. „Coline, Owene, okamžitě přestaňte běhat po jídelně.“

Chlapci znehybněli a v místnosti zavládlo blažené ticho.

„Půjdete dolů do kuchyně,“ pokračoval, „a požádáte paní Dealovou – zdvořile, nezapomeňte – aby vám udělala pořádnou snídani. Potom,“ dodal s důrazným pohledem na Jamieho, „vás tatínek vezme na procházku do Hyde Parku a já vám začnu hledat novou chůvu.“

Nářek dvojčat při představě další nové chůvy umlčela Henryho paže, natažená směrem ke dveřím. „Ven,“ nařídil a oba chlapci okamžitě poslechli. Dokonce se jim podařilo setrvat v uctivém mlčení celou cestu až k čalounovým dveřím na konci chodby, ale tlumené zavýsknutí těsně předtím, než se dveře zabouchly, Henrymu sdělilo, že toto radostné ticho s nimi nebudou sdílet chudáci sloužící.

„To se povedlo, Henry,“ pochválila ho sestra Angela a vzhlédla od ranních novin. „S těmi tvými kluky se musí něco udělat, Jamie.“

„Slyšte, slyšte,“ opakovali Sarah a David jako ozvěna. Tváří v tvář zarputilému nesouhlasu svých příbuzných měl Jamie tolik slušnosti, že se zatvářil zkroušeně.

„Stali se z nich absolutní uličníci, já vím,“ vzdychl, opřel se dozadu a prohrábl si rukou hnědé vlasy. „Patricia je uměla zvládat mnohem líp než já. Odkázaný sám na sebe nevím, co si s nimi počít.“

„Udělej to, co většina vdovců,“ opáčil David bezstarostně. „Pošli je do školy.“

„To bych měl?“ prohodil Jamie pochybovačně.

„Proč ne?“ David gestem požádal lokaje o další ledvinky a slaninu. „Ve škole si s nimi rychle poradí. Všechny nás udržela na rovné a úzké cestě. No, aspoň dva z nás,“ dodal s pohledem na Henryho. „Torquil se ukázněný a úzkoprsý už narodil a pochybuju, že se od toho někdy odchýlil.“

Henry se zarazil při vzpomínce na to, jak se jednou jedinkrát z té rovné a úzké cesty odchýlil, o kteréžto odchylce jeho sourozenci a vůbec nikdo na světě nic nevěděli. „A nikdy neodchýlím,“ dodal po chvilce. Už nikdy.

„Každopádně nevím, jestli je škola dobrý nápad,“ vrátil se Jamie tichým hlasem k danému tématu. „Klukům je teprve osm.“

Henrymu neunikl tázavý pohled, jejž Jamie vyslal směrem k němu.

„Jestli myslíš, že je čas, aby dvojčata odešla do školy,“ odpověděl, „uhradím školné, samozřejmě. Ale podle mého názoru máš pravdu, že jsou chlapci ještě moc malí. Měli by počkat ještě dva až tři roky. Mezitím…“

„Dobrý bože!“ přerušil Henryho Angelin nenadálý výbuch dřív, než stihl zdůraznit význam disciplíny a rutiny pro klidný domov. A když se k sestře otočil, její rozladěný výraz mu připomněl, že jeho rutinou, přinejmenším ve vlastní domácnosti, je ustavičné drama, nikoli klid.

Angela se předklonila na židli, tmavé obočí svraštělé. „To není možné,“ mumlala, pohled stále upřený na přeloženou zadní stránku novin ve své ruce. „To prostě není možné. Mamá by nikdy…“

Hlas se jí vytratil, ale už pouhá zmínka o matce stačila, aby Henrym projela vlna neklidu. Kam až jeho paměť sahala, mamá vždy splňovala jeho představy o ideální vévodkyni – elegantní hostitelka, která neúnavně pracovala pro charitu, inteligentně konverzovala na jakékoli téma a příkladným způsobem vykonávala své četné povinnosti. Po pravdě řečeno byla jedinou členkou rodiny, která mu nikdy nezavdala důvod k obavám. Poslední dobou však…

„Nenapínej nás, Angelo,“ pronikl do Henryho znepokojených myšlenek Sařin hlas. „Jakou senzaci o naší rodině otiskly Society Snippets tenhle týden?“

David vydal opovržlivý zvuk. „Ten skandální plátek? Proč to čteš, ve jménu nebes?“

„Já…“ Angela se odmlčela, otočila se k Henrymu a v jejích očích, stejně světle šedých, jako byly ty jeho, spatřil odraz své rostoucí úzkosti. „Tyhle noviny patří mamá. Viděla jsem, jak je čte včera večer. Cestou na snídani jsem je našla u ranních novin, tak jsem si je vzala. Představovala jsem si, že bude zábavné číst u snídaně skandální list. Zábavné?“ opakovala a jako by se tím slovem dusila. „Co mě to napadlo?“

„Ať čteš cokoli, když tě to tak rozčililo, měla bys mi to povědět,“ doporučoval sestře Henry. „Pak a jedině pak s tím můžu něco udělat.“

„Určitě mám vidiny,“ řekla, její hlas zněl však nepřesvědčivě.

„Možná.“ Vzchopil se. „Ale stejně mi to pověz.“

Kývla, zvedla noviny výš a začala číst. „,Milá lady Věrnolásková…‘“

Přerušil ji Davidův sten. „Nech toho, Angelo. Pokaždé, když navštívím svůj klub, mládenci tam čtou tenhle sloupek pro ženy – předčítají si ho navzájem nahlas. Hromské rozptýlení…“

„Davide, přestaň žvanit,“ pokáral ho Jamie. „Obávám se, že ve vzduchu je něco vážného. Čti dál, Angelo.“

Angela si odkašlala a začala znovu.

„,Milá lady Věrnolásková, jsem dáma z dobré společnosti, vysoce postavená mezi společenskou smetánkou. Právě kvůli svému společenskému postavení jsem se ocitla v nesnesitelném dilematu a píšu vám v naději, že mi ho pomůžete vyřešit. Když jsem byla mladá, teprve sedmnáctiletá dívka, provdala jsem se za muže o dvacet let staršího. Tohoto muže jsem nemilovala…‘“

Angela se zarazila, tváře zrůžovělé, zjevně jí bylo trapné číst tak intimní zpověď nahlas. V pauze, jež následovala, se znovu podívala na Henryho a nejistota v jeho útrobách začala sílit a šířit se.

„Pokračuj,“ vyzval ji a hlas mu zněl tvrdě i ve vlastních uších. „Dočti to celé.“

Angelin pohled klesl zpátky k novinám v její ruce. „,Ani,‘“ pokračovala, „,jsem ho neměla zvlášť ráda. Souhlasila jsem s jeho nabídkou k sňatku jen na naléhání své rodiny, neboť byl pro mě považován za výtečnou partii. Po mnoha letech v tomto svazku bez lásky a poté, co jsem porodila pět dětí, jsem ovdověla a až do nedávna jsem byla se svou situací spokojená. Ale nyní, ke sklonku života, jsem se poprvé zamilovala, opravdu a zcela zamilovala. Muž, k němuž chovám tak vášnivý vztah, však není ve stejném společenském postavení. Je to malíř, geniální umělec…‘“

„Cože?“ zajíkla se Sarah. „Takže ty drby o mamá a Foscarellim jsou skutečně pravda?“

Henry se rozhlédl a v duchu ocenil, že šok nejmladší sestry zřejmě sdílejí u stolu všichni. On sám však nijak moc překvapený nebyl. I když to nerad přiznával, známky toho, jak matka navázala nepatřičný vztah s italským malířem, se projevovaly už několik měsíců, přesto se však rozhodl uvěřit, že matčiny hodiny olejomalby z poslední doby zrodila touha po uměleckém vyjádření spíš než touha primitivnějšího druhu. Podezření o opaku ho sice v koutku duše pronásledovalo, ale nechtěl ho brát na vědomí. Vzpomínal na vlastní indiskrece z minulosti a uměl si představit, jaké pocity měl otec před deseti lety z něj.

Zvolna odložil nůž a vidličku. „Pokračuj,“ zopakoval a Angela poslechla.

„,Mnoho měsíců jsem se snažila zapírat, co k tomuto muži cítím, ale smířila jsem se s tím, že mé city jsou příliš silné. Navrhl mi počestný sňatek a všechno ve mně křičí, abych k němu dala souhlas.‘“

Počestný sňatek? Henry obrátil oči v sloup. Na Foscarellim nic počestného nebylo. Byl to lotr nejhoršího druhu.

„Ale co hodlá udělat?“ vykřikla Sarah. „Přece nemůže uvažovat o tom, že by si ho vzala. Je to Ital.“ Poslední slovo vyznělo jako zdeptané zaúpění.

„,Netřeba dodat,‘“ pokračovala Angela, „,že moje rodina by neschvalovala…‘“

„V tom má pravdu,“ zahučel David.

Angela se znovu odmlčela a rozhořčeně vzdychla. „Jestli nepřestaneš vyrušovat, nikdy se nedostanu na konec. Buď zticha a poslouchej.“ Předklonila se na židli a četla dál: „,A tak, má milá lady Věrnolásková, čelím dilematu: mám potlačit své city a odmítnout tohoto muže, jak mi velí čest? Nebo mám podlehnout lásce, přijmout jeho nabídku a dopřát si štěstí?‘ Podepsáno: ‚Dáma ze společnosti.‘“

Spustila noviny a v tichu, jež následovalo, se všichni zadívali na Henryho, čekali, až promluví, připomínali mu jeho povinnost jakožto hlavy rodiny.

„Nevíme, jestli je ta dáma opravdu mamá, ani jestli je řečený umělec Foscarelli,“ podotkl. Snažil se, aby to znělo rozumně a logicky, ovšem už jen vyslovit jméno toho muže ve spojení s matkou v něm probouzelo rozhořčení a hrozilo, že pošle rozum a logiku do horoucích pekel. A představa, že by se takový lump opovažoval považovat sám sebe za hodného sňatku s jejich mamá, probouzelo v Henrym veškeré ochranitelské instinkty, jež v sobě měl.

Přesto, i když bylo lákavé vyhledat neblaze proslulého malíře a ztřískat ho do bezvědomí, Henry věděl, že jeho první prioritou je uklidnit sourozence a pak určit, jaká jsou pravdivá fakta. „Ten člověk je kromě mamá spojovaný s mnoha dalšími ženami ze společnosti,“ vykládal. „Někdy právem a někdy ne, soudím. Pokud jde o dopis téhle lady Věrnoláskové, troufám si tvrdit, že jde o výmysl, výtvor nějakého novináře s živou představivostí a chlípnou myslí.“

„Ale podobnost je zarážející,“ namítla Sarah mdlým hlasem. „Jestli je to mamá a jestli se za toho muže provdá…“ Zarazila se, zjevně příliš překonaná hrůzou takové možnosti, než aby byla schopna pokračovat.

„Veškerá podobnost je nepochybně opsaná přímo z rubrik společenských klepů, Sarah,“ prohlásil. „Výtvarné lekce naší mamá jsou sousto pro bulvární tisk celou sezonu, a to očividně poskytlo téhle lady Věrnoláskové inspiraci k nejnovější fiktivní obětině.“

Všichni přikyvovali, ale Henry nevěděl, jestli to někoho z nich uklidnilo. Jeho rozhodně ne.

„Nejspíš bychom si to měli poslechnout celé.“ David s povzdechem ukázal na noviny v sestřině ruce. „Pokračuj, Angelo.“

Sestra na něj vrhla nechápavý pohled. „Pokračuj v čem?“

„Je to poradenská rubrika, ne? Jakou radu nabízí tahle lady Věrnolásková?“

„To je jedno.“ Henry vzal noviny z Angeliných prstů a odložil je vedle svého talíře, aby je lokaj odnesl a hodil do popelnice, kam patří. „Nevěnujme už tomu takzvanému novináři ani chvilku naší pozornosti.“

Navzdory vlastním slovům Henry nedokázal odolat letmému pohledu do novin vedle svého talíře, když zvedal nůž a vidličku, a odpověď nejsenzačnějšího londýnského sloupkaře v něm vzbudila ještě pochmurnější pocity, než jaké se ho zmocňovaly předtím.

Má milá lady, co jiného v takových situacích, jako je tahle, člověku zbývá než kapitulovat před vášní a jít za svým srdcem? Život je krátký a často bolestný, a my musíme přijímat radost všude, kde ji najdeme.

Odvrátil pohled a potlačil vlnu nevole. Jít za svým srdcem a kapitulovat před vášní znělo velmi napínavě, velmi lákavě, ale jak dobře věděl, realita takového počínání se bolestně liší od romantického obrázku, namalovaného odpornými pisálky, jako je tenhle.

Ticho u stolu ho probralo z úvah. Vzhlédl a zjistil, že se nikdo nedal znovu do jídla. Místo toho na něj všichni zírali.

„Mamá je rozumná,“ řekl s pocitem, že se po něm žádá další uklidňování. „A diskrétní. Nikdy by nedopustila, aby se její osobní život vystavoval napsáním takového dopisu. A i když může být tahle fikce podobná její situaci, stejně by nikdy nedala na radu té bláznivé ženské.“

Sotva ta slova vypustil z úst, přerušilo ho významné zakašlání a všech pět vzhlédlo a spatřilo ve dveřích stát hospodyni paní Jasparovou.

Obrátila se na Henryho s omluvným výrazem. „Odpusťte mi, že ruším u snídaně, Vaše Milosti,“ pronesla, „ale Vaše Milosti, vévodkyně vdova zmizela.“

„Zmizela?“ Henry svraštil čelo nad touto nepřesnou volbou slov. „Jak to myslíte? Zmizela kam?“

„To nevíme, Vaše Milosti. Ale v domě není.“

„Pravděpodobně si vyšla ven. Je trošičku brzy, ale…“

Zarazil se, když hospodyně zavrtěla hlavou, na tváři jí vytanul omluvný výraz a on pochopil, že nejde jen o výpravu na nákupy nebo návštěvu u přítelkyně.

„Paní Nortonová – to je komorná Její Milosti – nikdy nejde nahoru, dokud Její Milost nezazvoní,“ vysvětlovala hospodyně. „Ale když hodiny odbily půl jedenácté, paní Nortonová usoudila, že by bylo nejlepší jít nahoru a nakouknout, jestli se Její Milosti třeba neudělalo špatně, víte. Když paní Nortonová vstoupila do ložnice, zjistila, že Její Milost tam není. Měla odestláno jako vždycky, ale v posteli se nespalo.“

„To je tedy konec,“ vykřikla Angela. „Panebože. Já to věděla, jen co jsem si přečetla…“

Henry zastavil příval sestřiných slov gestem jedné ruky. Nedostatek diskrétnosti, dokonce i před důvěryhodnými sloužícími, nikdy nebyl dobrý nápad. „A jste si absolutně jistá, paní Jasparová, že naše matka není v domě?“

„Ach, ano, Vaše Milosti. Nikdy bychom si nedovolili obtěžovat vás něčím takovým, aniž bychom prohledali úplně celý dům. Paní Nortonová říkala, že chybí cestovní brašna, krabice na klobouky a nějaké šatstvo vévodkyně. A tohle se našlo na krbové římse Její Milosti.“

Henry vstal, hospodyně k němu přistoupila a vytáhla z kapsy složený list papíru. Položila ho na stůl a on ho zvedl, zlomil pečeť a opět usedl.

Jak četl věty napsané matčinou rukou, jeho hněv se šířil, až zahrnoval nejen Foscarelliho, ale taky tu skandální bláznivou ženskou, která uděluje zbrklé, radikální rady jen za tím účelem, aby vytvářela senzaci a aby se noviny prodávaly.

Věděl však, že musí ovládat své rozhořčení kvůli sourozencům, a tak dopis zase složil, pomalu a pečlivě. Zastrčil ho do vnitřní náprsní kapsy ranního kabátku, vzhlédl a přejel pohledem přes Angelinu bledou tvář až k hospodyni, která se opět přemístila ke dveřím. „Děkuju vám, paní Jasparová,“ pronesl. „Můžete jít.“

Poté co paní Jasparová opustila místnost, Henry se obrátil ke dvěma zbývajícím sloužícím, otálejícím opodál. „Boothby,“ oslovil majordoma, „ať mi připraví kočár. Samueli,“ dodal k lokajovi, „ať mi můj komorník přinese klobouk a hůl. Hned po snídani odcházím. A zavřete za sebou dveře, prosím.“

„Mám pravdu, že ano?“ zašeptala Angela poté, co majordomus a lokaj odešli splnit jeho pokyny. „Utekla s tím chlapem, viď?“

Henry chvíli mlčel, pracně se snažil zformulovat stravitelnou odpověď, ale v tomto případě žádná neexistovala. „Bohužel ano. Zřejmě spolu utekli.“

Sařin vzlyk roznítil jeho stěží zadržovaný hněv a rozhodně ohrozil Foscarelliho zdraví. „Postarám se o to,“ prohlásil. „Najdu mamá a přivezu ji zpátky, než stihne dokončit tuhle bláznivou akci, do které se pustila.“

„Pokud to půjde,“ ozvala se Angela dřív, než Sarah stihla odpovědět. „Ale jestli se ti to nepovede, bude mamá k smíchu celé společnosti.“

„Nejen mamá,“ poznamenal David. „Tímhle vystavuje hanbě a posměchu celou rodinu.“

Na ta slova se Sarah rozplakala doopravdy. „Tohle je moje první společenská sezona,“ úpěla, „a ještě než skončí, moje mamá uteče s mužem skoro o polovinu mladším, s mužem, který vůbec není gentleman. Už nikdy mě nepozvou na žádný ples ani večírek, co by stál za řeč. Jak mám držet ve společnosti hlavu zpříma? A co manželství? Ona mluví o svém štěstí, ale co to naše? Jestli si toho muže vezme, riskuje mé společenské postavení a mou manželskou budoucnost, a Angelinu taky. Jak nám to mohla udělat?“

„Neznepokojuj se tolik, Sarah,“ radil sestře Henry. „I kdyby byla mamá tak zbrklá, jak se obáváš, žádná z vás tím neutrpí. To mi věř.“

„Ani ty nebudeš schopný zabránit, aby se jí nesmáli, a nám všem spolu s ní,“ namítl David. „Ledaže bys dokázal tenhle útěk úplně zarazit, a na to už je zřejmě pozdě. Nemůžeš pronásledovat ji a toho jejího Itala až do Gretna Greenu.“

Henry vrhl na bratra nedůtklivý pohled. „Mamá je padesát let. Nepotřebuje se vytrácet do Gretna Greenu, aby se vdala. Foscarelli je někde tady v Londýně, takže pravděpodobně mají v úmyslu vzít se tady, možná na matričním úřadě, protože si troufám říct, že on je katolík. Doufejme, že tomu tak je.“

„Doufejme?“ opakovala Sarah nevěřícně a v slzách. „Mluvíš, jako by mohla existovat horší alternativa.“

Existovalo jich několik, ovšem Sarah byla neviňátko, a tak se zdržel vyslovení těch vulgárnějších. „Možná uvažují o tom, že by odjeli do zahraničí a vzali se tam,“ pronesl místo toho. „Kontinent je mnohem shovívavější než Anglie. Tady zákon vyžaduje patnáctidenní trvalý pobyt, než lze získat povolení k sňatku, a nejsem si jistý, jestli má Foscarelli vlastní bydliště. Nemá tu žádné příbuzné a zřejmě se nechává živit od přátel, poletuje ob týden z jedné rezidence do druhé, nebo tak nějak – aspoň pokud se dá věřit klepům.“

„Klepy můžou být zastaralé,“ poznamenal Jamie. „Mohl si zajistit bydliště a povolení k sňatku už získat.“

„To mohl,“ připustil Henry, „ale pochybuju o tom. Takový člověk by nikdy nezaplatil poplatky za povolení k sňatku a nepodepsal nájemní smlouvu na obydlí, dokud by si nebyl jistý souhlasem mamá.“

„A než dala souhlas k sňatku,“ dodala Angela a ukázala na noviny u Henryho talíře, „zjevně čekala, co jí poradí tahle lady Věrnolásková.“

„Takže ta ženská poradila mamá, aby se za něj provdala?“ zeptal se Jamie.

Sáhl přes stůl pro noviny, aby si mohl přečíst odpověď sloupkařky osobně, ale Henry na ně připlácl dlaň dřív, než je druhý muž stihl zvednout. „Ano, nicméně tenhle sloupek si nezaslouží naši pozornost.“

Jamie se podvolil a opět se opřel na židli dozadu. „Ale stejně, ať ta ženská radí cokoli, zřejmě bereme jako samozřejmost, že Foscarelliho záměrem je manželství; jenže já si nejsem jistý ani tím, jestli má tolik cti v těle. Mohl by se jednoduše s mamá někam zahrabat…“

„Tak dost, Jamie,“ přerušil ho Henry s pohledem na sestry. „Jsou tu dámy. A nemá smysl v tomhle stadiu o čemkoli spekulovat. Teď,“ dodal a vstal, protože se otevřely dveře a do místnosti vstoupil Boothby, „mám za to, že můj kočár čeká.“

Už byl na odchodu od stolu, ale pak se zarazil a zadíval se na noviny, které způsobily všem tolik úzkosti. Původně chtěl lokajovi nařídit, aby je vyhodil, ale po zralé úvaze usoudil, že nejlepší bude, aby si je vzal sám a nedostaly se do ruky – aspoň pro tuto chvíli – jeho zdrceným sourozencům. A možná se bude muset později zabývat jejich obsahem. Zvedl je a zamířil ke dveřím.

„Ale, Torquile,“ zavolal za ním David, „kam jedeš?“

„Najít mamá, samozřejmě,“ odpověděl cestou ven. „Tedy,“ dodal polohlasem, „jestli není pozdě.“

Ať byla situace v současnosti jakákoli, věděl, že může podniknout různé kroky, aby ji vyřešil nebo zmírnil důsledky, a uvažoval o nich cestou do přízemí.

Jestliže navzdory jeho opačným závěrům Foscarelli získal povolení k sňatku, mohla už škoda klidně vzniknout, ale v takovém případě by se snad manželství dalo anulovat. V duchu si poznamenal, že to musí probrat se svými právníky, a zastavil se, aby od lokaje čekajícího u hlavních dveří přijal klobouk a hůl. Pokud anulování nebude možné, pak už zbývá jen možnost ženicha podplatit, aby se přestěhoval do zahraničí a zůstal tam.

Na druhé straně mohl mít Jamie klidně pravdu ohledně Foscarelliho skutečných motivů. Nebylo těžké si představit, že ten ničema usadí zavře do nějakého zavšiveného bytu v obskurní části Londýna a vůbec nemá v úmyslu se s ní oženit. Pokud je to tak, určitě se dá čekat žádost o finanční kompenzaci za to, aby se celá věc ututlala.

Ať tak nebo tak, rodina bude živit bezcenného budižkničemu až do konce jeho života, jestliže tomu Henry nedokáže zabránit.

Za tím účelem bylo jeho prvním krokem najít matku, což si vyžádá zaměstnat soukromé detektivy. Pokud se zjistí, že odjela za hranice, nedá se už nic dělat, dokud se nevrátí. Jestliže je však dosud v Anglii, soukromí detektivové ji najdou, byť to může trvat celé dny nebo i týdny. Ledaže…

Henry se zastavil u svého kočáru, zasažen nápadem, a znovu nahlédl do novin, které držel v ruce. Přejel zrakem matčin dotaz a absurdní odpověď sloupkařky, až se pohledem zastavil na konci stránky.

Trpíte bolestí neopětované lásky? Jste zmateni nevyzpytatelným chováním opačného pohlaví?

Trýzní vás záležitosti srdce a připadá vám, že nemáte u koho nalézt pochopení a radu? Žádné strachy.

Lady Věrnolásková vám dokáže pomoci. Můžete jí napsat prostřednictvím jejího vydavatele, Deverill Publishing, Belford Row 12, Holborn. Veškeré listy budou zodpovězeny a zveřejněny pouze s oboustranným souhlasem.

Henry četl ta slova a přitom se v duchu ptal, jestli náhodou nemá přímo před očima metodu nalezení matky ještě rychlejší než činnost nejlepších detektivů z Londýna.

Konec ukázky

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

Kapitola 1