Přeložila:

DANA CHODILOVÁ

Teri Wilson: Královnou krásy z donucení

Vydání první

Copyright © 2018 by Teri Wilson

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2410. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Accidental Beauty Queen vydaného nakladatelstvím Gallery Books, an Imprint of Simon & Schuster, Inc.,

New York v roce 2018

Český překlad © 2021 Dana Chodilová

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2021 Martina Černá

Přebal a vazba © 2021 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1518-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1519-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Teri Wilson

Královnou krásy z donucení

Věnováno mámě,

která mi do školky pořídila

svačinovou krabičku Miss America,

aniž by tušila, co tím vyvolá.

Nasaďte si korunku.

Buďte královna!

Jste královna.

-Michael Caine coby Victor Melling

ve filmu Slečna Drsňák

1

Moje sestra byla odmalička ta rozkošná. Jako Jane Bennetová z Pýchy a předsudku, kdežto já připomínám spíš Elizabeth. Nebo jako Meg Marchová z Malých žen, zatímco na mě zbývá role Jo. Táhne se to už tak dlouho, že to nezpochybňuju. Dokonce mi to ani nijak zvlášť nevadí. Prostě to tak je.

Ginny je moje sestra a já ji mám ráda bez ohledu na to, jak se naše životy liší. A věřte mi, že se liší pořádně. Ta propast mezi našimi světy však ještě nikdy nebyla tak křiklavě nápadná jako právě teď. Místo abych zakládala knihy na jejich místa v policích, stojím v prvním letním pondělním odpoledni ve výtahu v nóbl lázeňském resortu Huntington v Orlandu na Floridě.

Tak především, se svým metrem sedmdesát jsem z osazenstva výtahu zdaleka nejmenší. Je to pro mě nezvyk, coby knihovnice na základní škole se nad okolím obyčejně tyčím. Jsem zvyklá sedat na drobných židličkách a používat maličké tupé nůžky, ale o to tu teď nejde. Metr sedmdesát není málo…

Pokud nejedete výtahem plným královen krásy.

Nevím, co jsem čekala, když jsem kývla na to, že budu sestře týden fandit na soutěži Miss American Treasure, ale tohle to nebylo. Semifinále má začít až za dva dny, tak proč se tu všechny promenují s korunkami a šerpami? A co ty jejich boty?

Účastnice soutěží v kráse nosí podpatky, to samozřejmě vím. Slečnu Drsňáka jsem kvůli Ginny viděla nejmíň dvacetkrát. Ale tohle jsou přímo vysokááánské podpatky. Gracie Lou Freebushová by na takových chůdách nevydržela ani minutu.

Nic proti Sandře Bullockové. Ale je to fakt.

Sevřu držadlo kufříku pevněji a najednou se v duchu hrozím toho, jak asi vypadají moje vlasy. Orlando je jedno z nejvlhčích míst na světě a půlhodinová jízda z letiště byla úmorná. Výjimečně Ginny polituju. Samozřejmě se čeká, že na pódiu budou dívky vypadat dokonale, ale pro hotelové výtahy by to snad platit nemuselo. A já si plánovala, jak budu chodit po chodbách k prodejnímu automatu v županu a hotelových trepkách.

Ale každému, co jeho jest.

Kromě toho, Ginny si tenhle život vybrala, stejně jako jsem si já vybrala ten svůj. Za jediný sponzorovaný příspěvek na Instagramu dostává zaplaceno víc, než já vydělám za týden, a sotva si na to vzpomenu, zas tak moc líto mi jí není.

Výtah se zastaví v pátém patře. Zřejmě je vyhrazeno pro soutěž, protože celá naše okouzlující nablýskaná smečka se hrne ven.

Oprava – celá okouzlující nablýskaná smečka a já.

Nikdo si mě ale nevšímá. Tričko s emblémem Bradavic zřejmě funguje jako neviditelný plášť. Fajn. Nejsem tu od toho, abych se s těmi krasavicemi kamarádila. Jsem tu, protože mám šanci si užít týden v Ginnyině luxusním hotelovém pokoji zdarma a protože jsem totální blázen do zábavního parku Kouzelnický svět Harryho Pottera tady v Orlandu.

A jsem tu samozřejmě i jako morální podpora. Mám v plánu zúčastnit se všech akcí, horečně sestru povzbuzovat a děsit se představy, že bych se sama producírovala před lidmi v nepatrných plavečkách a s korunkou. Ale protože soutěž probíhá až od pěti večer, mám dopoledne a odpoledne volná na kouzelnický park. Vybrakovala jsem své bídné konto a pořídila si pětidenní permanentku. Sem s máslovým ležákem!

Ale nejdřív musím v tom moři pozlátka a lesku najít náš pokoj. Podle textovky, kterou jsem od Ginny dostala po přistání, máme číslo 511. Všechny spolucestující z výtahu bydlí v pokojích na stejné části chodby. Na polovině klik visí cedulky Nerušit! Účastnice soutěže Miss American Treasure se potřebuje vyspat do krásy!

Až mě bolí panenky, jak je protáčím.

Na klice pokoje 511 visí taky taková cedulka, ale pochybuju, že Ginny spí, protože skrz dveře slyším dunět televizi. Zabuším na ně, aby mě slyšela přes randál nějaké reality show.

Bože, snad si nepouští Kardashianky.

Jako reakce na mé klepání se ozve štěkot. Zhluboka se nadechnu. Úplně jsem zapomněla na Tykvičku, sestřina psa, směsku francouzského buldočka s bůhvíčím. Ginny ho adoptovala před měsícem coby součást své „platformy“. Nevím pořádně, co to znamená. Je přece královna krásy, žádná politička. Ale podle asi tak pěti milionů příspěvků na svém Instagramu se Ginny pravidelně dobrovolně angažuje v místním psím útulku v rámci politiky záchrany zvířat.

Pokud se dobře pamatuju, loni byl její platformou boj proti šikaně. Ale od té doby se k tomu tématu přidala spousta konkurentek, a tak považovala za nutné pustit se do něčeho dalšího. Jinými slovy, byla násilím donucena vzdát se své platformy proti násilí. Ta ironie!

Dveře hotelového pokoje se rozletí a odhalí Ginny v županu s vlasy vyčesanými nahoru do uměleckého vrabčího hnízda. Na obličeji má přilepenou plátýnkovou masku nacucanou sérem, takovou, jaká udělá z normálního člověka monstrum jako vystřižené ze špatného hororu.

Jenomže Ginny není normální člověk. A tak vypadá spíš jako Gwyneth Paltrowová užívající si klidný den péče o svůj vzhled.

„Charlotte, už jsi tu!“

„Jo. Přiletěla jsem načas.“ Zaplaťpánbů. Jsem celá žhavá využít svou permanentku ještě dnes na maximum.

„Pojď dál.“ Otevře dveře dokořán.

Pokoj je pro dva, má dvě obří postele vedle sebe a balkon s výhledem na bazén, lemovaný lehátky se slunečníky, koktejlovým barem a dvěma dokonale symetrickými řadami palem pohupujících se v mírném floridském větříku. Každou chvíli, kterou tenhle týden nevěnuju Harrymu Potterovi, strávím tam, s nohama nahoře a piñacoladou v ruce. Už je to tak dávno, co jsem měla naposled dovolenou, že mi při té představě málem vhrknou slzy do očí.

„To je krása. Ještě jednou dík, Ginny, žes mě sem pozvala.“

„Děláš si srandu? Já jsem moc ráda, že jsi tady. Táta a Susan přijedou až na finále.“ Úsměv ji opustí. Vidím, jak jí koutky plných rtů pod maskou klesly.

Vím přesně, na co myslí. „Ty se do finále dostaneš. Já to vím. První dvacítku máš jistou.“

Ginny se vždycky dostane do finále. Každý rok stojí na pódiu s vítězkou a první a druhou vicemiss. Jenom se jí ještě nikdy nepodařilo dostat se do nejlepší pětice.

„Letos to vyjde,“ ujišťuju ji.

Přikývne. „Musí.“

Sice nerada vidím, jak sestra obětuje život honbě za pitomou korunkou, a prostředí soutěží krásy vyloženě nesnáším, stejně se mi ale srdce trochu sevře. Někdy zapomínám, proč se do toho všeho pustila. Ale občas, když se přestane ovládat, si uvědomím, že se díky tomu cítí spojená s mámou, kterou jsme skoro nepoznaly. Nevyhnutelně následuje drtivý pocit ztráty, který mě vždycky rozhodí. V takových chvílích – ve chvílích, jak je tahle – její sen chápu.

Nasadím úsměv. „Vyjde to. To si piš.“

Nemám žádné právo jí něco takového slibovat. Koneckonců, já tuhle soutěž nerozhoduju.

Po pravdě, kdo by o takovou práci stál?

Jenže v tomhle stavu vídám sestru tak málokdy, že se neudržím. Odjakživa byla zosobněná sebejistota. A to jenom svědčí o tom, jak moc pro ni znamená právě tahle soutěž. Víc než všechny ostatní dohromady.

„Máš pravdu.“ Přikývne a elán je zpátky. „Jasně že se dostanu do finále. Tenhle rok je to moje.“

„Na beton.“ Nalejvárnu máme z krku, a tak si to namířím k posteli na druhé straně pokoje – té, která je pořád úhledně ustlaná a nepokrytá ničím zářivým.

Každá věc na Ginnyině lůžku se leskne jako disco koule, včetně její oficiální cestovní brašny Miss American Treasure. Začínám chápat, proč používá spací masky jako Audrey Hepburnová ve Snídani u Tiffanyho. Možná si ji budu muset taky pořídit.

Přecházím pokoj, táhnu za sebou kufřík na kolečkách a Tykvička po něm vyjede, vrčí a doráží na něj. Než dojdu k posteli, už je do něj zakousnutá a já vleču kufr i buldočka.

„Tohle dělá normálně?“ To přece není možné, nebo ano?

Ginny jen opovržlivě mávne rukou.

Zlehka Tykvičku šťouchnu špičkou nohy v adidasce. Couvne a zírá na mě vypouklými kukadly. Skoro jako by se každé dívalo na jinou stranu. Připomínají plastové oči.

Chvilku na sebe civíme a pak se zas vrhne na moje zavazadlo.

„To je vždycky tak –,“ zarazím se a hledám vhodné slovo, „– umíněná?“

S Tykvičkou jsme si zatím nebyly pořádně představeny. Znám ji jen z Ginnyina Instagramu, kde se chová mnohem mravněji a mnohem roztomileji.

„Ona je plachá,“ řekne Ginny na vysvětlenou.

Shlédnu na vrčící psisko. „Promiň, ale tohle není plachost.“

„Lekáš ji. Není zvyklá na cizí lidi a nové zkušenosti. Vzpomeň si, je to zachráněný pes. Trčela chudák v útulku čtyři měsíce, než jsem si ji vzala.“

Ginny si zkontroluje plátýnkovou masku ve velkém zrcadle nad toaletkou v koupelně. Je to velký stolek, teoreticky by mohl stačit nám oběma. Ale celý prostor zabírá nepřeberná sbírka jejích toaletních potřeb. „Víš, že se každý rok dostane do útulků sedm milionů psů a koček a půlku z nich nakonec uspí?“

Tuhle hroznou, příšernou statistiku jsem neznala. Ale její naučený přednes mi brání vstřebat to s příslušnou dávkou soucitu.

Přepnula se do soutěžního módu. Drmolí další a další ničivá fakta a čísla o mazlíčcích bez domova, přitom pózuje s rukou přitisknutou na srdci a mírně nakloněnou hlavou.

Podívám se na Tykvičku. Něco mi říká, že tenhle proslov už slyšela.

„Co kdybys nemluvila o euthanasii před psem z útulku?“ navrhnu. Není divu, že to ubohé zvíře má nervy v kýblu.

„Bože můj.“ Ginny překvapeně zamrká. „Myslíš, že rozumí?“

„Co já vím, ale proč to riskovat?“ Kromě toho teď nemám náladu na její pódiový zápal. Jsem na nohou od čtyř ráno.

„Asi máš pravdu.“ Sestra vezme psa do náruče.

Využiju dočasného příměří, zvednu kufřík na postel a pustím se do vybalování. Mám toho hrstku oproti rozsáhlé garderobě, kterou má Ginny napěchovanou ve skříni a ve všech zásuvkách prádelníku mimo jediné. Naštěstí cestuju nalehko, aspoň co se oblečení týká. Pod tričky a džínsy mám na dně kufru čtyři vázané knihy. Vytáhnu je a naaranžuju do úhledné hraničky na noční stolek u postele.

Vzhlédnu a vidím, že Ginny vrtí hlavou. „Jseš si jistá, že toho máš na čtení dost?“

„Nech si to. Mám dovolenou, ne?“

„Přesně tak. Jsi knihovnice. Na dovče si máš dát od knížek pohov.“ Rukou s dokonalými nehty nakreslí do vzduchu nulu.

„Jsme my dvě vůbec příbuzný?“ Na tohle se neptám poprvé a moc dobře vím, že to někdy vrtá hlavou i jí.

Jak by taky ne?

„Než se do nějaký pustíš, vzala bys Tykvičku na chvilku ven?“ Sebere ze svého nočního stolku sladce růžové vodítko. A – kupodivu! – se celé třpytí. „Pěkně prosím.“

„Co? Proč já?“ zalétnu pohledem k feně, která teď trůní na Ginnyině polštáři a předvádí mi macatý zadek. „Ani mě nemá ráda. A je stydlínek.“

Ginny obrátí oči ke stropu. „Stydlínek? To máš z toho, jak jseš pořád s malýma dětma.“

To je pravda. Jednou mě odvlekla na jógu a já pořád mluvila o titali ásaně jako o pozici rozpláclého motýlka.

Tykvička nevypadá tím nápadem o moc nadšenější než já. A navíc už jsem si začala vyťukávat adresu Harryho parku do aplikace Uberu v telefonu. Měla bych se už vyhýbat drakovi chrlícímu oheň v Příčné ulici, ne venčit nervního francouzského buldočka.

„Já si plánovala, že se hned vypravím do světa Harryho Pottera, abych se včas vrátila a daly jsme si večeři. Nemáš dneska něco kolem soutěže?“ Jsem si skoro jistá, že si na odpoledne naplánovala rande se samoopalovacím sprejem. Tón pleti má ještě pořád stejný jako já a ze zkušenosti vím, že když se na obzoru rýsuje soutěž, bývá tak o čtyři odstíny oranžovější.

„Mám. A ty se tam samozřejmě můžeš vypravit, jenom co se s ní projdeš. Nebyla venku od rána. Já jít nemůžu – nesmím opouštět pokoj bez šerpy.“

Překvapeně zamrkám. „Cože?“

„Soutěžící nesmějí opustit hotelový pokoj, pokud nejsou připraveny na soutěž. A mimo pokoj musím pořád nosit šerpu.“

Nevím, co na to říct, ale najednou mi ta armáda krásek z výtahu dává smysl. „To je šílený. Jako bys byla rukojmí soutěže. Tak si natáhni šerpu a vyvenči ji sama.“

Ginny si povzdechne. „Neblázni. Tohle není žádná malá místní soutěž. Miss American Treasure je pro mě velká záležitost. Kvůli mámě. To přece víš.“

Vím. Možná o tom vím víc než každá z těch brebentících holek z výtahu.

„Nemůžu ven takhle,“ namítne.

„Tak dobře.“ Vezmu jí vodítko z ruky. Očividně není ve stavu, aby mohla opustit pokoj, i když bych si připlatila za to, abych viděla instagramovou fotku Ginny s šerpou a maskou na obličeji.

„Děkuju.“ Útlá ramínka jí klesnou úlevou. „Máš to u mě. Dneska si dáme super véču, slibuju. Bude to jako za starých časů.“

Za starých časů?

Nevěřím jí ani minutu. Když jsme byly malé, milovaly jsme sekanou v housce a makarony a sýr. Nepamatuju si, kdy jsem naposled viděla, že by Ginny pozřela sacharid.

„Jdeme, Tykvičko,“ zabručím.

Tělnatý psík vrčí celou dobu, co mu připínám vodítko k blýskavému růžovému obojku. To bude psina.

„Hned jsme zpátky.“ Naposledy se ohlédnu přes rameno, když vedu Tykvičku ze dveří, a Ginny zachytí můj odraz v zrcadle.

Mávne mi. Já mávnu zase jí a na chvíli ztuhnu, jako bych vrostla do země. Plátýnkovou masku má dole a obličej má holý. Čistý. Už je to nějaká doba, co jsem ji naposled viděla nenamalovanou. Bez mejkapu, korektoru a rozjasňovače, bez pečlivě konturovaných rtů a dvou vrstev umělých řas se mi dost podobá.

Vlastně vypadá úplně jako já. Stejný nos. Stejné oči. Stejný srdíčkový obličej.

Stejná DNA.

Protože i když moje sestra byla odjakživa ta hezčí, ta královna krásy – Jane Bennetová oproti Elizabeth, Meg Marchová oproti Jo – je zároveň moje dvojče.

2

Ginny a já jsme nebyly vždycky takové protipóly. V jisté době jsme bývaly nerozlučné, taková ta dvojčata, která se oblékají stejně, češou se stejně a dokončují za sebe věty. Byly jsme dvojčata typu Mary-Kate a Ashley Olsenových, jen bez milionů dolarů a zábavního průmyslu.

Někde v podkroví tátova a Susanina dvoupatrového domu v texaském Dallasu odpočívají stohy fotoalb dokumentujících toto období mého života.

Našich životů, měla bych říct.

Tehdy jsem nebyla jen já, stejně jako nebyla jen Ginny. Byly jsme jenom my. Já a ona. Dvojčata.

Při vzácných příležitostech, kdy se do některého z těch alb podívám, dokonce ani nepoznám, která z těch dvou na fotce jsem já. Byly jsme zaměnitelné, stejné kombinézky, ponožky a botky z lakované kůže. Stejně ostříhané vlasy, stejné úsměvy.

A stejné vzpomínky.

Byla to Ginny, kdo spadl z poníka v dětské zóně na rodeu, nebo jsem to byla já? Které z nás první vypadl zoubek? Která namalovala obrázek domku a usměvavých postaviček, jenž dodnes visí zarámovaný nad schodištěm v domě našeho dětství?

Dřív jsem se pokoušela ty první roky utřídit, rozplést tu změť. Pak mi došlo, že je to beznadějné. Být dvojče znamená, že jste navždycky částí většího celku. Dřív jsme byly jako jedna, a teď jsme se rozdělily na dvě.

Den po našich pátých narozeninách mámě diagnostikovali rakovinu vaječníků. Pak to všechno skončilo, to stejné oblékání, fotky, pečlivě vedená alba. O sedm měsíců později zemřela.

Myslím, že tehdy se z toho rozkolu stala trvalá záležitost. Táta toho měl na krku dost, vychovával sám dvojčata a k tomu usiloval o definitivu. Každodenním malým vítězstvím bylo už jen to, že jsme byly každé ráno nakrmeny a v čistém oblečení. Stejné šatečky a mašle ve vlasech nepřicházely v úvahu. Poprvé nás lidé od sebe rozeznávali. A někde hluboko uvnitř jsme se od sebe oddělily i my.

Přes veškerou podobnost jsme se se ztrátou matky vyrovnávaly každá po svém. Já se přimkla k tátovi, zbývajícímu rodiči, stala se ze mě typická tatínkova holčička. Kromě Ginny byl to jediné, co mi zbylo. Má láska ke knihám naprosto jasně pramení z mého dětství a z oddanosti tátovi, univerzitnímu profesorovi angličtiny.

Ginny ho taky miluje, to je jasné. Vždycky ho milovala. Ale jak rostla, bolestně toužila po mámě. To stojí za celou její posedlostí soutěžemi. Naše máma, královna krásy, po sobě nechala v Ginny velikou díru a ona se ji posledních čtyřiadvacet let pokouší zaplnit.

Konec ukázky

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

Motto

1

2