Přeložila Hana Posseltová

EL CORONEL NO TIENE QUIEN LE ESCRIBA

Copyright c Gabriel García Márquez, 1961 and Heirs of Gabriel García Márquez

Translation c Hana Posseltová – heir, 1979

ISBN 978-80-207-2000-9

Plukovník otevřel plechovku s kávou a zjistil, že je v ní už jen slabá lžička. Sundal hrnec z plotny, polovinu vody vylil na hliněnou podlahu a nožem do něho vyškraboval vnitřní stěny plechovky, dokud se z nich neodlepily poslední zbytky kávy smíšené se rzí.

Zatímco seděl u kachlových kamen, oddávaje se důvěřivému vyčkávání, až odvar vzkypí, pocítil, že mu ve střevech vyrážejí jedovaté kosatce a houby. Byl říjen. Jitro, jakému je těžké se vyhnout, dokonce i v případě, jako je on, který už takových jiter prožil tolik. Šestapadesát let – od skončení poslední občanské války – nedělal plukovník nic jiného, než čekal. Říjen byl jednou z mála věcí, které přicházely.

Když ho manželka spatřila vcházet s kávou do ložnice, nadzvedla moskytiéru. V noci měla záchvat záduchy a byla ještě celá malátná. Nicméně se posadila a vzala si od něho šálek.

„A ty,“ řekla.

„Už jsem snídal,“ lhal plukovník. „Ještě tam zbývá velká lžíce.“

V tu chvíli začal zvonit umíráček. Plukovník na ten pohřeb zapomněl. Zatímco jeho žena pila kávu, odvázal v koutě síť na spaní a v druhém koutě, za dveřmi, ji zavěsil. Žena myslela na mrtvého.

„Narodil se 1922,“ řekla. „Přesně měsíc po našem synovi. Sedmého dubna.“

A pak vždy v přestávkách mezi sípavým vydechnutím opět usrkávala kávu. Ženinu postavu tvořily skoro jenom bílé chrupavky na ztuhlé, shrbené páteři. Dýchací potíže ji nutily ptát se oznamovacím tónem.

Dopila kávu a stále ještě myslela na mrtvého.

„Musí to být strašné, mít pohřeb v říjnu,“ řekla. Ale manžel jí nevěnoval pozornost. Otevřel okno. V patiu se usadil říjen. Když se zahleděl na vegetaci, která se rozbujela do sytých zelení, a na malinké kopečky po žížalách v blátě, plukovník ten osudný měsíc znovu ucítil ve střevech.

„Mám provlhlé kosti,“ řekl.

„Je zima,“ odpověděla žena. „Od té doby, co začalo pršet, ti říkám, abys spal v punčochách.“

„Spím v nich už celý týden.“

Pršelo drobně, ale bez ustání. Plukovník by se byl radši zabalil do vlněné přikrývky a opět ulehl do spací sítě. Avšak vtíravý zvuk puklých zvonů mu připomínal pohřeb. „Je říjen,“ zašeptal a zamířil doprostřed pokoje. Teprve tehdy si vzpomněl na kohouta, přivázaného k noze postele. Byl to kohout určený k zápasům.

Odnesl prázdný šálek do kuchyně a natáhl v salóně kyvadlové hodiny v rámu z vyřezávaného dřeva. Na rozdíl od ložnice, příliš těsné pro dech astmatičky, byl salón prostorný; stál tam stolek s ubrusem a sádrovou soškou kocoura a kolem něho čtyři proutěné houpací židle. Naproti hodinám visel na stěně obraz ženy zahalené do tylových závojů a obklopené amorky v loďce plné růží.

Když natáhl hodiny, bylo čtvrt na osm a pět minut. Pak odnesl kohouta do kuchyně, přivázal ho k podstavci kamen, dal mu čerstvou vodu do plechovky a vedle ní položil hrst kukuřice. Rozbitým plotem proklouzlo dovnitř několik dětí. Posadily se kolem kohouta a mlčky ho pozorovaly.

„Už se na toho kohouta nedívejte,“ řekl plukovník. „Když se kohouti pořád okukují, tak se zkazí.“ Děti se ani nehnuly. Jedno z nich zahrálo na foukací harmoniku několik akordů módního šlágru.

„Dnes nehraj,“ řekl plukovník. „V městečku je nebožtík.“ Chlapec zastrčil harmoniku do kapsy u kalhot a plukovník odešel do pokoje ustrojit se na pohřeb.

Bílý oblek byl následkem ženina záchvatu záduchy nevyžehlený. Plukovník se proto musel rozhodnout pro starý černý plátěný oblek, který od svatby nosil jen při výjimečných příležitostech. Dalo mu práci najít ho na dně kufru, zabalený do novin a chráněný proti molům naftalínovými kuličkami. Žena zůstala v posteli a stále ještě myslela na mrtvého.

„Už se určitě sešel s Agustínem,“ řekla. „Snad mu nebude vykládat, jak jsme dopadli po jeho smrti.“

„Teď se spolu asi baví o kohoutech,“ řekl plukovník.

V kufru našel ohromný starý deštník. Jeho žena ho vyhrála v tombole, která se pořádala z politických důvodů, aby se získaly peníze pro plukovníkovu stranu. Toho večera se zúčastnili představení v přírodě, které se dohrálo, přestože pršelo. Plukovník, jeho žena a jejich syn Agustín – tehdy mu bylo osm roků – seděli právě pod tímto deštníkem a vytrvali až do konce představení. Teď je Agustín mrtev a lesklý saténový potah deštníku zničen od molů.

„Podívej, co zbylo z našeho deštníku cirkusového klauna,“ pronesl plukovník své staré úsloví. Nad hlavou roztáhl tajemný systém drátů. „Teď se s ním dají akorát počítat hvězdy.“

Usmál se. Ale žena se ani neobtěžovala na deštník pohlédnout. „Tak je to se vším,“ zabručela. „Hnijeme zaživa.“ A zavřela oči, aby mohla úporněji myslet na mrtvého.

Oholil se po hmatu – zrcadlo neměl už hezky dlouho – a pak se tiše oblékal. Kalhoty, které mu k nohám přiléhaly skoro tak těsně jako dlouhé podvlékačky, na kotnících zavázané tkaničkami, držely v pase pomocí dvou jazýčků z téže látky, provlečených dvěma nazlátlými přezkami přišitými ve výši ledvin. Pásek nenosil. Košile, tvrdá jako lepenka, měla barvu staré lepenky a zapínala se měděným knoflíkem, na nějž se zároveň připínal stojatý límec. Ale límec byl nalomený, a tak se plukovník vzdal i kravaty.

Všechno dělal, jako by to byl závažný úkon. Kosti na rukou pokrývala lesklá, napjatá kůže, která byla stejně jako kůže na krku zasažená červenými skvrnami lišeje. Než si obul lakovky, seškrábal ze švů zaschlé bláto. Vtom ho zahlédla manželka a uvědomila si, že je oblečen jako v den jejich svatby. Teprve tehdy si všimla, jak zestárl.

„Vypadáš, jako by ses chystal na nějakou historickou událost,“ řekla.

„Tenhle pohřeb je historická událost,“ řekl plukovník. „Je to první mrtvý, který tady po mnoha letech zemřel přirozenou smrtí.“

Odešel po deváté. Když už byl plukovník na odchodu, manželka ho chytla za rukáv saka a řekla:

„Učeš se.“

Hřebenem z rohoviny se pokusil zkrotit své ocelově šedé štětiny. Byla to však marná námaha.

„Vypadám asi jako papoušek,“ řekl.

Žena se na něj zadívala. Zdálo se jí, že ne. Plukovník nevypadal jako papoušek. Byl vychrtlý, měl silné kosti a klouby, které do sebe zapadaly jako šroub do matice. Podle živosti jeho očí se nezdálo, že by byl konzervován formalínem.

„Takhle ti to sluší,“ řekla, a když vycházel z pokoje, dodala:

„Zeptej se doktora, jestli by nepřišel na kafe.“

Bydleli na konci městečka v domě s palmovou střechou a oprýskanými, vápnem obílenými zdmi. Bylo stále vlhko, ale nepršelo. Úzkou uličkou, kde se choulily domky těsně jeden vedle druhého, sešel plukovník na náměstí. Když přišel na hlavní ulici, zmocnilo se ho rozechvění. Kam dohlédl, bylo městečko pokryto kobercem květin. Na zápražích seděly černě oděné ženy a čekaly na pohřeb.

Na náměstí začalo znovu poprchávat. Majitel kulečníkové herny spatřil ode dveří svého podniku plukovníka a účastně na něj zavolal:

„Plukovníku, počkejte, půjčím vám deštník.“

„Děkuju, to je dobré,“ odpověděl plukovník, aniž se na něj podíval.

Pohřební průvod ještě nevyšel. Muži – v bílých oblecích a s černými kravatami – rozmlouvali u dveří s deštníky nad hlavou. Jeden z nich si všiml, jak plukovník přeskakuje louže na náměstí.

„Pojďte se sem schovat, kamaráde,“ křikl. Uvolnil mu místo pod deštníkem.

„Děkuju, příteli,“ řekl plukovník.

Ale pozvání nepřijal. Šel rovnou do domu vyjádřit soustrast nebožtíkově matce. Nejdříve ucítil vůni spousty různých květin. Potom začalo horko. Plukovník se snažil prorazit si cestu davem lidí natlačených v ložnici. Někdo mu však položil ruku na rameno a postrkoval ho dozadu do pokoje kolem řady užaslých tváří až k místu, kde bylo – hluboké a široké – chřípí mrtvého.

Tam stála matka s vějířem z palmových listů a odháněla mouchy od rakve. Ostatní černě oblečené ženy pozorovaly zesnulého s výrazem, s jakým se člověk dívá na plynoucí řeku. Najednou zazněl z hloubi pokoje hlas. Plukovník poodstrčil ženu stojící vedle něho a spatřil profil nebožtíkovy matky. Zaťal zuby.

„Nejhlubší soustrast,“ řekl.

Neotočila hlavu. Otevřela ústa a zaštkala. Plukovník se poděsil. Měl pocit, že ho ten beztvarý dav, který v té chvíli propukl v žalostný nářek, žene k mrtvému. Rukama hledal oporu, ale zeď nenašel. U ní stáli jiní lidé. Někdo mu pomalu, velice něžným hlasem řekl do ucha: „Opatrně, plukovníku.“ Otočil se a spatřil mrtvého. Ale nepoznal ho, protože v těch bílých šatech a s trubkou v ruce vypadal tvrdě a energicky, a přitom stejně rozpačitě jako on. Když zdvihl hlavu, aby se nad tím nářkem nadechl, viděl, jak se zavřená rakev kolébavě sune ke dveřím po cestě vystlané květinami, které se lámou o stěny. Potil se. Bolely ho klouby. Chvíli nato zpozoroval, že je na ulici, protože mu déšť dráždil víčka, a někdo ho uchopil za paži a řekl:

„Pospěšte si, příteli, čekám na vás.“

Byl to don Sabas, kmotr jeho zesnulého syna a jediný předák jeho strany, který unikl politické perzekuci a žil dál v městečku. „Díky, příteli,“ řekl plukovník a mlčky kráčel pod deštníkem. Kapela spustila smuteční pochod. Plukovník si všiml, že mezi plechy jeden chybí, a poprvé nabyl jistoty, že mrtvý je opravdu mrtev.

„Chudák,“ zašeptal.

Don Sabas si odkašlal. Držel deštník levou rukou, rukojeť skoro ve výši hlavy, neboť byl menší než plukovník. Když průvod opustil náměstí, dali se do hovoru. Don Sabas se k plukovníkovi obrátil se zoufalým výrazem a řekl:

„Příteli, co je s kohoutem?“

„Kohout je doma,“ odpověděl plukovník. V té chvíli se ozval výkřik:

„Kam jdete s tím mrtvým?“

Plukovník zdvihl oči. Na balkóně kasáren spatřil starostu, jak s někým hovoří. Měl na sobě spodky a nátělník a jeho odulý obličej byl neoholený. Muzikanti přerušili smuteční pochod. Vzápětí plukovník poznal po hlase pátera Ángela, který na starostu něco křičel. V šumění kapek dopadajících na deštník pochopil obsah rozhovoru.

„Co se děje?“ zeptal se don Sabas.

„Vlastně nic,“ odpověděl plukovník. „Že pohřeb nemůže jít kolem policejních kasáren.“

„Já jsem zapomněl,“ zvolal don Sabas. „Pořád zapomínám, že máme výjimečný stav.“

„Tohle ale přece není žádné povstání,“ řekl plukovník. „Je to chudý mrtvý muzikant.“

Průvod změnil směr. V dolní části městečka se na něj ženy zprvu jenom dívaly a mlčky si kousaly nehty. Potom však vyšly doprostřed ulice a začaly provolávat chválu, díky, poslední sbohem, jako by věřily, že je nebožtík může z rakve slyšet. Na hřbitově se plukovníkovi udělalo nevolno. Když ho don Sabas strkal ke zdi, aby uvolnil cestu mužům, kteří nesli mrtvého, obrátil k němu svou usměvavou tvář, ale setkal se s tvrdým pohledem.

„Co je vám, příteli?“ zeptal se. Plukovník vzdychl.

„Je říjen, kamaráde.“

Vraceli se stejnou ulicí. Přestalo pršet. Nebe nabylo hloubky, bylo sytě modré. „Už neprší,“ pomyslel si plukovník a cítil se lépe, ale zůstal zamyšlený. Don Sabas ho vyrušil.

„Příteli, nechte se prohlédnout od doktora.“

„Já nejsem nemocný,“ řekl plukovník. „V říjnu mám vždycky takový pocit, jako bych měl ve střevech živočichy.“

„Ach tak,“ opáčil don Sabas. A rozloučil se u dveří svého domu, nové dvoupatrové budovy s tepanými mřížemi v oknech. Plukovník zamířil domů, nešťasten, že musí odložit sváteční oblek. Za chvíli vyšel znovu, na rohu ulice koupil plechovku kávy a půl libry kukuřice pro kohouta.

Plukovník se staral o kohouta, přestože by byl ten čtvrtek radši zůstal ležet v síti na spaní. Řadu dní bylo pod mrakem. Během týdne se flóra v jeho vnitřnostech rozbujela. Několik nocí probděl, trýzněn chrčením vycházejícím z plic jeho astmatické ženy. Ale v pátek odpoledne mu říjen dopřál oddechu. Agustínovi kamarádi – dělníci z krejčovské dílny, kde pracoval i Agustín, a fanouškové kohoutích zápasů – využili příležitosti, aby si kohouta prohlédli. Byl ve formě.

Když se ženou opět osaměli, vrátil se plukovník do pokoje. Hned se vzchopila.

„Co říkají,“ zeptala se.

„Jsou nadšeni,“ informoval ji plukovník. „Všichni už šetří, aby si na něj mohli vsadit.“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Plukovníkovi nemá kdo psát