First published in German under the title

„Der zauberhafte Wunschbuchladen 5 – Weihnachten mit Frau Eule“

by Katja Frixe

with illustartions by Florentine Prechtl.

© Dressler Verlag, Hamburg 2018.

Published by agreement with Dressler Verlag, Hamburg, Germany.

Translation © Alena Bezděková, 2020

ISBN 978-80-242-7216-0

Gustafova vánoční nálada

„Kočičky, kočičky, kdopak vám dal hlas?“ spustil Gustaf, když zapadly dveře za posledním zákazníkem. „Kašpárek maličký, nebo kocour Max…“

„Dost!“ zahřměl pan Král. „Nech už toho! To se nedá vydržet.“

„Za pár dnů jsou přece Vánoce,“ odsekl kocour. „Tak proč bych se na ně už nemohl těšit?“

„Těšit se na Vánoce neznamená, že začneš prozpěvovat ,Kočičky, kočičky‘ pokaždé, když se ozve zvonek nade dveřmi,“ hubovalo zrcadlo. „Navíc se mi nelíbí, když někdo hloupě upravuje texty vánočních písniček!“

„Proč hloupě!“ rozčiloval se Gustaf. „My, kočky, to tak vždycky zpíváme. Klidně se zeptej Mirelle nebo nějaké jiné kočky. Mám ti zazpívat i další sloky?“

„Jen to ne,“ zasténalo zrcadlo a mně se nepodařilo skrýt úsměv. Když se ti dva hádali, byla to pokaždé zábava. Že jsem šedo-černě pruhovanému kocourovi a starobylému zrcadlu jménem pan Král rozuměla, to pro mě byla ta nejsamozřejmější věc na světě. I když kocouři a zrcadla obvykle mluvit neumí. Jenže ti dva žili v Čarokrásném knihkupectví paní Sovové, kde bylo všechno prostě trochu jiné. Důvodem byla magie, která se tam vznášela ve vzduchu.

„Nedáš si čaj?“ zeptala se paní Sovová tiše. „S báječným čokoládovým dortíkem?“

Zrovna jsem se uvelebila s knížkou na sedacím vaku a chtěla si číst, ale to mohlo klidně chvilku počkat.

V předvánočním čase bylo v Čarokrásném knihkupectví ještě útulněji než obvykle. Už před několika dny paní Sovová všude rozvěsila světelné řetězy, které obchod zalévaly teplou září. Společně s Gustafem jsme povybírali z polic knihy se zelenými obálkami a naskládali je tak, že vypadaly jako vánoční stromeček. Zákazníky lákal do knihkupectví i vlastnoručně vyrobený adventní kalendář pověšený ve výloze.

Vstala jsem a přešla k prodejnímu pultu, na nějž paní Sovová položila dva šálky čaje a talíř s čokoládovými dortíky, které každé ráno přinášela ze sousední cukrárny Čokoládové nebe. „Musíš je bezpodmínečně ochutnat,“ prohlásila nadšeně paní Sovová. „Paní Tingová vyzkoušela nový recept. S vánočním kořením. Prostě jedna báseň!“

„Báseň?“ vykřikl Gustaf a vyskočil na prodejní pult. „Klidně! Krajinou sněžnou běžela kočička, mrzly jí packy, zářila očička...“

Gustaf miloval veršování a při každé příležitosti skládal nové básně.

„Neeeeee!“ zaječel pan Král, který už měl jeho výtvorů po krk. „Prosím, může toho kocoura někdo umlčet?“

Paní Sovová tleskla do dlaní. „Přestaňte se hádat,“ nařídila přísně. „Dnešek není den pro špatnou náladu. V předvánočním čase by špatná nálada neměla panovat ani jediný den!“

„Co kdybys napsal báseň pro Mirelle?“ navrhla jsem a natáhla se pro čokoládový dortík. „Vánoční báseň. Vím určitě, že by ji to hrozně potěšilo!“

Gustaf mě šťouchl měkkým čenichem do ruky. Tak trochu to připomínalo polibek.

„Děkuji, Klárko,“ vydechl nadšeně. „To je vynikající nápad.“

Mirelle byla Gustafova velká láska. Jenže žila ve Francii, protože patřila francouzskému knihkupci panu Hibouovi, který před časem zastupoval paní Sovovou, když musela odcestovat. Ze začátku se ty dvě kočky nesnášely, ale pak se do sebe bláznivě zamilovaly. Gustaf vyskočil na své křeslo, vedle nějž visela Mirellina fotografie. Toužebně se na ni zadíval. „Ty má krasavice!“ zašeptal. „Napíšu ti tu nejromantičtější, nejvroucnější a nejzamilovanější vánoční báseň všech dob.“

Zatímco kocour přemýšlel nad svou básní, zakousla jsem se do čokoládového dortíku. Musela jsem uznat, že chutná fakt nebesky.

„Příští zákazník bude smět otevřít sáček v adventním kalendáři,“ oznámil pan Král.

„Ještě že tě mám,“ vyhrkla paní Sovová. „Já jsem s tím počítáním tak trochu na štíru.“

Vtom se z dětského koutku ozval nějaký divný zvuk. Rychle jsem se tam rozběhla, abych zjistila, co se děje. Když jsem se ocitla před regálem s knihami o malování a hádankách, nedokázala jsem zadržet smích. Z police samy vypadly na podlahu tři knihy na téma „Snadné počty“ a „Nauč se počítat“, aby přispěchaly paní Sovové na pomoc.

„Tady se vám nabízejí hned tři pomocníci!“ křikla jsem zvesela, ale rozesmátá paní Sovová jen mávla odmítavě rukou. Zvedla jsem všechny tři svazky, pohladila je a uložila zpět na místo. Knihy, které žijí vlastním životem, byly jen jeden z důvodů, proč jsem do Čarokrásného knihkupectví tak ráda chodila. Vzápětí se o slovo přihlásil další.

„Řekl bych, že příštím zákazníkem bude muž,“ oznámil pan Král, který se očividně zase jednou procvičoval v jasnovidectví. „Hrozně se těší na Vánoce.“

„Tak to ho určitě potěší i sáček na našem adventním kalendáři,“ usmála se paní Sovová a rozložila po prodejním pultu několik umělých sněhových vloček jako dekoraci.

Její adventní kalendář se letos řídil zvláštním pravidlem. Prvního prosince směl do sáčku nahlédnout první zákazník, druhého druhý, třetího třetí a tak dál. Dneska byl na řadě osmnáctý zákazník. Chvilku jsem uvažovala nad tím, jestli si nemám něco koupit a stát se tou osmnáctou, ale to už se rozcinkal zvoneček nade dveřmi prodejny.

„Kočičky, kočičky, kdopak vám dal hlas,“ spustil znovu Gustaf a pan Král zasténal.

Ale já jsem se zaradovala, když jsem spatřila muže, který vstoupil: byl to Daniel, táta mé nejlepší kamarádky Lenky.

„Vítám vás v našem Čarokrásném knihkupectví,“ zvolala paní Sovová a ukázala na výlohu. „Máte štěstí!“

Daniel se usmál. „Ano, máte pravdu. Ocitnout se v Čarokrásném knihkupectví je vždycky štěstí.“

„Tak tento druh štěstí jsem výjimečně neměla na mysli,“ odpověděla paní Sovová s úsměvem. „Získáváte naše malé překvapení z adventního kalendáře. Dnes je totiž osmnáctého a vy jste osmnáctý zákazník.“

„Tak to se mi líbí,“ prohlásil Daniel a vzápětí mě vyzval: „Co kdybys mi pomohla, Klárko?“

Přikývla jsem a sňala z provázku, který paní Sovová natáhla ve výloze, červený látkový sáček označený číslem 18.

Daniel jej otevřel a vytáhl malý rámeček na fotografie. Byl tmavomodrý, posázený třpytivými hvězdami a v rohu dokonce zářila létavice.

„To je krása!“ vyhrkla jsem.

Daniel se usmál. „Chtěla bys ho?“

Rychle jsem zakroutila hlavou. „Nesmysl! Ale Lence určitě udělá velkou radost.“

„To máš pravdu,“ přikývl a vylovil ze sáčku malou čokoládovou pralinku. „Taky jsem přišel kvůli ní. Rád bych jí koupil něco pěkného, aby měla večer co číst, až u mě bude.“

Lenka byla sice moje nejlepší kamarádka, ale od té doby, co se její rodiče rozvedli, žila s mámou v poměrně vzdáleném městě. Ale za pár dní se zase konečně, konečně uvidíme, protože o Vánocích přijede k tátovi a zůstane u něj celých pět dnů.

„Hrozně se těším, až se uvidíme,“ vyhrkla jsem a pohlédla na Daniela, který si právě vkládal pralinku do úst.

„To já taky,“ odpověděl s plnou pusou. „Konečně ji budu moct pořádně obejmout.“

„Kéž bych i já mohl svou Mirelle sevřít do pacek!“ zašeptal Gustaf teskně, ale slyšela jsem ho jen já a paní Sovová. Nikdo jiný kocourkovi nebo zrcadlu nerozuměl, ani Daniel nebo Lenka, ani můj kamarád Leo, s nímž jsem tady trávila spoustu času.

Paní Sovová odspěchala do oddělení dětských knih, aniž by komentovala Gustafovo toužebné přání. „Právě jsem dostala několik novinek.“ Cíleně zamířila k jednomu z regálů a vytáhla knihu. „Tahle je pro Lenku.“

Řekla to tak sebejistě, jako by kniha byla pro Lenku přímo stvořená a nedalo se s tím vůbec nic dělat.

Daniel se pro ni natáhl a pohlédl na obálku. Byla posázená spoustou zářivých hvězd, které mě ihned okouzlily. Najednou se jedna z nich uvolnila a vznášela se mi přímo před obličejem, jako by mi chtěla ukázat, jak je krásná. Pak se jako létavice snesla obloukem na podlahu.

„Doufám, že sis něco přála, Klárko,“ pronesla paní Sovová s úsměvem. „Tahle kniha je totiž opravdu zvláštní. Vypráví o holčičce a přáních, která tryskají přímo z jejího srdce. A jak jsi právě viděla, kniha samotná umí také plnit přání.“

To je přece neuvěřitelné! Hvězda padající z knihy bohužel zhasla tak rychle, že jsem si nestihla nic přát, ale třeba se později ukáže ještě nějaká další létavice.

Paní Sovová sáhla znovu do regálu a vytáhla další výtisk knihy. „Samozřejmě není jako stvořená jen pro Lenku, ale i pro tebe.“

Občas mě empatické schopnosti paní Sovové až děsily. Když jsem totiž tu nádhernou obálku uviděla, hned jsem se do té knihy zamilovala. „Děkuji!“ šeptla jsem a natáhla se pro ni.

„Vždyť přece znám své oblíbené zákaznice,“ pronesla paní Sovová a mrkla na mě. „Můžete sem kdykoli přijít a číst si,“ dodala a kývla hlavou k provazovému žebříku, po němž se dalo vylézt na útulnou galerii.

„Určitě přijdeme,“ odpověděla jsem a ucítila vzrušené očekávání.

„Děkuji za radu,“ ozval se Daniel. „Ta knížka dokonale ladí s tím rámečkem na fotky z adventního kalendáře! Lenka bude mít určitě radost!“

Vzal mi knihu z ruky a přešel s ní k pokladně. Než jsem stačila něco říct, zaplatil nejen Lenčin, ale i můj výtisk.

„Považuj to za předčasný vánoční dárek,“ pronesl s úsměvem a knihu mi vrátil.

„Mohu ty knihy zabalit?“ zeptal se Gustaf, který si zjevně udělal přestávku v básnické tvorbě. „Do krásného dárkového papíru? Prosím, prosím, prosím!“

„To je milé,“ řekla jsem. „Děkuji, ale to nejde!“

Daniel se na mě tázavě zadíval. „Ty o tu knížku vůbec nestojíš?“

„Ale ano, jak jste na to přišel?“ zeptala jsem se zmateně.

„Právě jsi prohlásila: ,Děkuji, ale to nejde.‘“

„Ale, já… to nebylo určeno vám,“ vysvětlovala jsem.

„Tak komu?“ Daniel se zamyslel. Pohlédl na mě, potom na kocoura. „Že ty jsi právě mluvila s kocourem?“

Rozpačitě jsem přikývla.

„Copak říkal?“ zeptal se Daniel.

„Ptal se, jestli má knížky zabalit jako dárek.“

Daniel se hlasitě rozesmál. „Opravdu? Lenka se už několikrát zmínila, že ten kocour umí mluvit, ale přesto mi to připadá neuvěřitelné.“

Pak položil knihu na Gustafovo křeslo.

„Prosím! Budu rád, když mi dárek pro Lenku krásně zabalíš.“

„Slyšeli jste to!“ vykřikl Gustaf nadšeně. „Mohu ji zabalit! Paní Sovová, potřebuji papír. Položte mi ho na podlahu, aby se nezmačkal!“

Napjatě jsem přihlížela. V Čarokrásném knihkupectví jsem toho zažila už hodně, ale aby kocour balil knihy, to jsem ještě neviděla.

Paní Sovová se usmála a vysvětlovala: „Před Vánocemi mám vždycky spoustu práce. Proto jsem to Gustafa naučila. Obvykle knihy balí vzadu v kanceláři, aby ho nikdo neviděl.“ Odřízla kus dárkového papíru – samozřejmě byl potištěný hvězdami – a rozložila jej na podlaze. Zatímco na něj Daniel pokládal knihu, Gustaf seskočil z křesla. Pak vzal do tlamičky jednu stranu papíru, přetáhl ji přes knihu a zadními nohami se na ni postavil.

Poté sáhl předními packami po druhé straně papíru a vlekl ji k zadním nohám. Paní Sovová mu odtrhla kousek lepicí pásky. Gustaf ho sebejistě vzal do tlamičky a spojil oba konce papíru. „To je ta nejtěžší část,“ prohlásil a začal překládat konce papíru.

„Mnohem horší to bylo, když ses snažil stříhat lepicí pásku sám,“ smála se paní Sovová. „Vzpomínám si, kolikrát jsem tě musela zachraňovat a zbavovat kousků lepenky.“

Daniela kocour tak fascinoval, že nedokázal odvrátit pohled. „To je neuvěřitelné,“ mumlal si. „Vážně, neuvěřitelné.“

Když Gustaf skončil, odsunul Danielovi dárek k nohám. „Prosím,“ dodal úslužně.

Daniel zvedl balíček a prohlédl si jej ze všech stran. „Perfektní,“ řekl nakonec a sklonil se ke kocourovi. „Děkuji! Až zas budu potřebovat něco zabalit, vím, za kým zajít.“

Zastrčil knihu a rámeček do tašky a chystal se k odchodu. „Nechceš Lenku vyzvednout na nádraží, až přijede?“ zeptal se mě. „Přála si to. Zato mě pěkně vypoklonkovala,“ ušklíbl se. „,S tebou se uvidím v jednom kuse, když u tebe budu bydlet,‘ prohlásila.“

Nejradši bych mu padla kolem krku. „No jasně!“ vyhrkla jsem. „Vyzvednu ji ráda. Koneckonců má pravdu.“

„Tak dobře,“ přikývl Daniel a mrkl na mě. Pak otevřel dveře a ještě zvedl tašku. „Děkuji!“

„Rádo se stalo,“ odpověděli Gustaf a paní Sovová současně.

Jen co Daniel zmizel, vrhla jsem se znovu na sedací vak, na němž jsem si předtím hověla. „Jak budete vlastně slavit Vánoce?“ zeptala jsem se paní Sovové, která právě převazovala knihu zlatou stuhou. Té se to očividně nelíbilo, protože třepetala stránkami a zmítala se zleva doprava a zase zpět.

„Já vím,“ pronesla paní Sovová konejšivě. „Lechtá to! Ale kdo chce být krásný, musí trpět. Uvidíš, že se to vyplatí. Zlatá stuha k tobě přitáhne pohledy všech zákazníků.“

Majitelka knihkupectví byla natolik zabraná do rozhovoru s knihou, že mou otázku vůbec nezaznamenala.

„Vy na Vánoce odjíždíte?“

Paní Sovová odložila knihu na prodejní pult a ta se hrdě vypjala. Nebo mi to tak aspoň připadalo. Občas jsem si nebyla jistá, jestli si některé věci jen nenamlouvám.

„Kdepak, já Vánoce slavím samozřejmě tady, v knihkupectví,“ odpověděla mi.

„Úplně sama?“ zeptala jsem se ohromeně. Ta představa mi připadala tak nějak smutná. Vánoce jsou přece oslavou lásky a sounáležitosti, lidé se společně cpou dobrotami, dávají si dárky a vládne veselí. Aspoň v naší rodině to tak vždycky bylo.

„Ale já přece nejsem sama!“ prohlásila paní Sovová a znělo to skoro rozhořčeně. „Mám Gustafa a pana Krále. Ozdobím malý vánoční stromek a pak si všichni tři uděláme pohodlíčko!“ Z knižních regálů se ozval vzrušený šepot. „Nezapomínej ani na moje milované knihy!“ dodala s úsměvem. „Já bych své knihkupectví během tak krásných svátků, jako jsou Vánoce, nikdy nenechala samotné.“

Konec ukázky

Table of Contents

Gustafova vánoční nálada