STAR TREK: VOYAGER

CHILDREN OF THE STORM

Copyright © 2011 by CBS Studios Inc.

All Rights Reserved

STAR TREK and related marks are trademarks of CBS Studios Inc.

This book was originally published by Pocket Books,

a Division of Simon & Schuster, Inc.,

under exclusive license from CBS Studios Inc.

Copyright © 2020 for the Czech translation by Michaela Burock

Copyright © 2011 for Cover art by Michael Statson

Copyright © 2011 for Czech cover layout by Jakub Schejbal

Copyright © 2020 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-7144-6

Pro Anorah… mé požehnání

Vaše přesvědčení se stanou vašimi myšlenkami, vaše myšlenky se stanou vašimi slovy, vaše slova se stanou vašimi činy, vaše činy se stanou vašimi zvyky, vaše zvyky se stanou vašimi hodnotami, vaše hodnoty se stanou vaším osudem.

– Mahátma Gándhí

HISTORIKOVA POZNÁMKA

Děti bouře se odehrávají zároveň s a těsně po událostech Star Trek Voyager: Nehodni, od pozdního května do prostředku července 2381.

Prolog

U.S.S. Quirinal

Když stála uprostřed toho, co bývalo vchodem do hlavní strojovny U.S.S. Quirinal, cítila kapitán Regina Farkasová, jak z ní vyprchává adrenalinem poháněné napětí několika posledních hodin.

Do mysli se jí pozvolna vkradla podivně uklidňující myšlenka a usadila se tam: Je smůla, že jen tak málu z nás je dovoleno si vybrat způsob a čas vlastní smrti.

Jistě, byla to slabá útěcha, ale zcela určitě šlo o lepší osud než ten, který zasáhl miliardy občanů Spojené federace planet, když je před několika měsíci jednoho jinak obyčejného dne náhle zasáhla smrt z rukou Borgů.

Ačkoli za čtyřicet devět let služby u Hvězdné flotily čelila smrti víckrát, než si vůbec dokázala vybavit, překvapil ji její nynější klid, když byly kostky skutečně vrženy. Pokud se kdysi smrt zdála být nevítanou příbuznou, kterou nezbývalo než pozvat na rodinné setkání, potom se v tuto chvíli cítila připravená přejít přes místnost a potřást té mrše rukou.

Nešlo o to, že by snad chtěla zemřít. Stejně jako tolik z těch, kteří kdy nesli břemeno velení před ní, i z těch, kteří na to teprve aspirovali, i ona litovala nejedné záležitosti. Ale když je ve své mysli odepisovala jako „nikdy neuzavřené“, rozhodla se, že mnohem jednodušší bude se se vším prostě smířit. Pokud ani na okamžik nepochybujete, že jste většinu vám daného času strávili děláním toho, díky čemu jste se cítili naživu, není to tak těžké.

V Reginině případě se jednalo o průzkum vesmírných dálav a vedení ostatních na úžas budící cesty do neznáma. Ačkoli to ve skutečnosti občas znamenalo i dlouhá období ubíjející nudy, určitě je s přehledem zastínily nepředstavitelné úkazy, exotické chutě a vůně, čistá rozmanitost života, jednoduchého i složitého, který vzkvétal na těch mnoha světech, které měla to štěstí navštívit na svých cestách tím, co se vždy zdálo jako absolutně nekonečný počet hvězd.

Drsnou a zásadní pravdou nyní bylo, že neměla žádnou skutečnou volbu. Nebo spíš, že tu volbu, která jí přinášela nynější jistotu, učinila už před mnoha lety, když se rozhodla přijmout první velení. A možná to nějaká její část tehdy věděla, že výběrem života svých snů si také zvolila svůj konečný osud – minimálně jeho pravděpodobnost, pokud měla být zcela upřímná.

Štiplavá pachuť vzduchu, kterou environmentální jednotky místnosti nedokázaly vyčistit, dusivé horko sálající z paluby, pot, který jí lepil bílou ofinu k čelu a stékal po zádech, pulzující okrová záře pohotovostních světel, váha fázerové pušky opřené v jedné ruce, zářící panel přenosného emitoru paprsků, který musela v průběhu několika příštích sekund zaměřit, a nepříjemné svědění koženého pásku, který si právě omotala kolem zápěstí. Takové byly jasné detaily obrazu nakresleného toho dne, kdy přijala službu za svůj život – obrazu, který až do několika posledních vzácných sekund, kdy ji konečně dohnal, zůstával rozmazaný a neostrý.

Mechanické kvílení, syčení, řinčení a občasné zasténání se mělo stát poslední symfonií, kterou kdy uslyší. Pravda, nebyl to sice její milovaný Chačaturjan, ale postačí to. Když své soustředění obrátila k té kakofonii zvuků, snadněji zablokovala vzdálené přerušované výkřiky a výstřely z fázerů z jiné části paluby – nervy drásající upomínku toho, že boj o více než šest stovek životů jejích členů posádky bude i nadále pokračovat, až tu nebude.

Zapraskání statiky skrze komunikaci následované hlasem nadporučíka Psilakise z můstku ji vytrhlo ze zamyšlení.

„Dva nepřátele s osmičlenným doprovodem se blíží na vaši pozici, kapitáne.“

Jen dva?

Neradostně se pousmála, než odpověděla prosté: „Já vím.“ Trikordér jí to prozradil již před dlouhou minutou.

Představila si nepřátelé tančící chodbou směrem k ní a neveselý úsměv se jí rozšířil. Neoblomně se rozhodli ji i její loď zničit, a ještě pořád existovala nepatrná šance, že se jim to nepodaří. Mezi Dětmi bouře a jejich vítězstvím stál podporučík Phinnegan Bryce. Pořád ještě existovala možnost, že se mu podaří nahodit kvantový proudový motor a odsvištět s její těžce poškozenou lodí pryč od nebezpečí, kterému teď čelila. Tento úkol mohl vykonat jen on, a její povinností bylo mu k tomu poskytnout tolik času, kolik jen bude možné, i kdyby to byla ta poslední věc, jakou kdy udělá.

„Ještě pár sekund, kapitáne,“ zavolal Phinn, už se ani nesnažil znít statečně.

Já vím.

„Jak nejrychleji jen budete moct, podporučíku,“ povzbudila ho, přála si, aby mu mohla dodat něco z absurdní naděje, kterou k jeho vytáhlé postavě upínala.

Namísto toho ji Phinnovo zřetelné zděšení donutilo pevněji sevřít pušku.

Klid, připomínala si a zhluboka se nadechla co to jen šlo. Nebylo by k ničemu, kdyby zadržovací paprsky minuly svůj cíl jen proto, že by v prstu na spoušti cítila zbytečné napětí. Jakmile jimi úspěšně zachytí nepřátele, bude si muset zachovat klid pro střet s jejich doprovodem, který tam zajisté přispěchá a pokusí se je vysvobodit.

Farkasové oči tančily po těžkých kusech odhaleného kovu, který rámoval dveře. Rozervané a zkroucené do změti hmoty, zůstávaly upomínkou toho, jak mocným nepřátelům se chystala čelit. Mohla si jen představovat, jak asi nyní vypadal zbytek lodi po událostech poslední hodiny. Cestou do strojovny zahlédla zející zubaté trhliny rozeklaného tritania a přepážky tavící se sžírajícím žárem a radioaktivní silou protržených energetických schránek Dětí bouře. V tuhle chvíli už to zřejmě musela zakusit každá paluba.

Ostré zapípání oznámilo, že Phinn aktivoval hlášení celé lodi. „Posádko, připravte se na přechod na kvantový proud na můj povel.“

Pro lásku boží, pospěšte si, podporučíku, snažila se Regina neříct nahlas.

„Pět… čtyři… tři…“

Dva.

Dvě z mimozemských koulí, které poprvé viděla v příloze deníku kapitánky Ezri Dax z Aventine, se vynořily zpoza rohu z koridoru. Kdyby nepřinášely takovou zkázu, Regina by je považovala za krásné. Popravdě, její srdce průzkumníka je shledávalo naprosto a děsivě skvostnými.

Prudce se nadechla a se zadrženým posledním dechem aktivovala zadržovací paprsek. Fázerová puška vypálila proud oranžového světla a zadržela koule na místě.

Kolem hlavy jí prosvištěl výstřel a instinktivně ji vyslal kotoulem k zemi. Zvedla se, připravila si pušku a se smrtící přesností začala pálit po vlastních lidech.

Kapitola první

Hvězdné datum 58450,2

U.S.S. Voyager

„No, ale tohle už je trochu moc,“ poznamenal Harry Kim rozmrzele, když si prohlížel řadu děl rozesetých po hřebenu, který jeho a dalšího bezejmenného otroka, Toma Parise, odděloval od Chaotikova hradu.

„Chaotik se nestal slavným pro svůj decentní vkus,“ připomenul mu Tom, neschopný zakrýt únavu.

„Jo, ale tohle není Chaotik,“ oponoval mu Harry. „Tohle je Cambridge.“

„Očividně jsi s naším poradcem nestrávil moc času, Harry,“ odvětil Tom. „Proti němu je Chaotik mistrem zdrženlivosti.“

I když by moc chtěl, nemohl se o tom hádat. Přestože se Hugh Cambridge k posádce Voyageru připojil před téměř třemi lety, Harry si nikdy nenašel čas ani chuť se s ním nějak blíže seznámit. I během toho, co považoval za poslední docela dobré časy na palubě – podrobný průzkum mlhoviny Yaris – se poradci vyhýbal. Zdánlivě nekonečné bitvy následujícího roku, společně s řadou ztrát těch, kteří mu byli drazí, a jeho vlastní blízké setkání se smrtí, by však byly pádným důvodem pro to, aby se mu pravidelně připletl do cesty. Musel si přiznat, že pokud by se to stalo, možná by se teď necítil tak ztraceně. Na druhou stranu vždycky sám sobě tvrdil, že neexistovalo nic, co by mu vesmír mohl hodit pod nohy a on by to nezvládl… až do té chvíle, kdy zjistil, že to prostě nezvládl.

A tohle je Cambridgova představa o terapii? pomyslel si hořce. Oděný do smradlavých, roztrhaných hadrů v monochromatické poušti po boku muže, kterého kdysi považoval za svého bratra, ale dnes mu jeho přítomnost jen přidávala na vzteku, se Harry rozhodl, že udělal správně, když nevyhledal poradcových služeb. Čím dříve s Tomem dobudou ten zatracený hrad, tím lépe. Potom si bude moct tohle vyčerpávající cvičení odškrtnout ze seznamu a vrátit se do samoty své kajuty, a teprve tam se rozhodnout, co k čertu udělá se zbytkem svého života a kariéry.

Jeho pozornost upoutala bolestná grimasa, kterou se Tomovi nepodařilo skrýt.

„Co je?“ udeřil na něj Harry.

„Nic.“

„Co je?“

„To není tvůj problém,“ odpověděl Tom příkře.

„Prostě mi to pověz,“ trval na svém, aniž by jakkoli zjemnil tón. „Jestli máš nějaký problém, který negativně ovlivní naši schopnost dostat se přes ten hřeben, potřebuji o tom vědět, a to hned.“

„Nic mi není,“ odpálkoval ho Tom.

„Ale ano, je.“

„Hele, kamaráde, teď nejsi šéfem bezpečnosti,“ připomenul mu. „Jsi Bezejmenný otrok číslo dva a Bezejmenný otrok číslo jedna dokáže zvládnout od písečných blech pokousanou nataženou podkolenní šlachu i bez tvé pomoci,“ dodal ostře.

Od kdy jsi Bezejmenný otrok číslo jedna ty? chtěl se zeptat Harry, ale udržel se. Plahočili se tou pouští už po celou věčnost, a vytahovat hodnost, anebo Toma donutit přiznat, že tady neexistovala, jejich vzájemný problém nevyřeší. Každopádně, typický Tom.

Rozhodl se vyjádřit zjevné. „Tohle nikam nevede, že?“

„Ne,“ souhlasil Tom, „ale myslím, že vím, co by mohlo.“

Harry o tom pochyboval, ale stejně pokrčil rameny. „Tak povídej.“

Otrok jedna se plácl do zátylku, a zatímco vysvětloval svůj plán, okamžitě si začal drbat další z mnoha kousanců. „Zamířím na jih. Hradní systém kanalizace tam má hned u zdi otvor, a pokud bych se do něj dostal…“

Harry v jeho nápadu našel hned několik trhlin, mimo jiné i skutečnost, že dostat se k jižní zdi by trvalo celé hodiny, které již nebyl ochotný trávit touto naprosto zbytečnou činností.

„I kdybychom předpokládali, že by ses tam dostal, což nedostaneš,“ ujistil ho Harry, „nezničili jsme ten otvor náhodou v Epizodě třicet devět?“

„Kapitán Proton a zlý, špinavý a smradlavý robot?“ zeptal se Tom.

„Ano,“ přikývl a téměř se pousmál.

„Neměj strach,“ prohlásil Tom. „Já najdu cestu, jak se tam dostat.“

„Ne, umřeš při pokusu se tam dostat,“ stál si Harry za svým názorem.

Tom se zastavil dost dlouho na to, aby se na něj cynicky usmál. „Lepší já než ty.“

„Od kdy?“ vyhrkl překvapeně.

„Odjakživa, Harry,“ odpověděl mu vážněji.

Upřímně mu to vyrazilo dech.

„Ale no tak, Harry,“ reagoval na jeho nevyřčené pochybnosti. „Víš, že bych pro tebe udělal první poslední. Přiznávám, že na seznamu takových osob moc lidí nemám, a že na něm ani nejsi na prvním místě, ale hned za B’Elannou a Miral jsi ty.“

„Nemusíš… Myslím tím…“ začal, ale ke svému rozčarování zjistil, že nemůže najít ta správná slova.

„No jenže zjevně musím,“ pokračoval Tom. „Co jsou B’Elanna s Miral zpátky, se zdá, jako bys zapomněl na celá ta léta všeho mezi námi. Včetně faktu, že kdyby to bylo nutné, zůstal bych na potápějící se lodi já. A i když mi to asi nechceš věřit, bylo tomu tak, i když jsem ti zamlčoval, že jsou B’Elanna s Miral naživu. Což, abys věděl, mělo ochránit tebe stejně jako je.“

Tom se takto hájil už asi tucetkrát od začátku jejich „sezení“ včerejšího rána, ale Harry zůstal skálopevně utvrzený ve své pravdě. Chápal okolnosti, které k tomu Toma vedly: šílená klingonská sekta mu chtěla zabít dceru. Ale na jeho místě by o tom zoufalém plánu na Miralinu záchranu nemohl takhle lhát. Nikdy by nenechal svého nejlepšího přítele věřit, že dva z lidí, které miloval nejvíc v celém vesmíru, jsou mrtví. Pro Harryho to zkrátka byla zrada a znamenala, že mu Tom nevěřil, což po deseti letech přátelství prostě nedokázal pochopit. Cítil se unášený na osamělém moři zoufalství, ve kterém už nadále neměl náladu plavat.

„Dobře,“ odsekl. „Tak bys pro mě umřel.“

„Jo.“

„Fajn.“

„Umřel bych, Harry.“

„Jak jsi řekl.“

„A přesně to teď udělám,“ dodal procítěně, když se zvedal z břicha na nohy, aby začal se svým pochodem.

Harry se zvedl do sedu a pozoroval ho, jak se plahočí pryč. Věděl, že by měl jít za ním. I s dvěma funkčními podkolenními šlachami sám neměl šanci se dostat ani na půl kilometru od toho otvoru. Ale Harrymu už se prostě nechtělo neustále někoho následovat. Chtěl si nalézt svou vlastní cestu a znovu nabýt optimismus, kterým se kdysi lišil od svých kolegů. Kdysi si života užíval. Náhle si uvědomil, jak velkou část problému, se kterým se nyní potýkal, tvořila skutečnost, že si nedokázal vybavit, kdy naposledy cítil něco, co by se alespoň blížilo radosti. Přitom hodiny strávené s Tomem na holopalubě kdysi bývaly nejlepší částí jakéhokoli dne. Překvapila ho nová otázka.

„Můžeš mi nejdřív říct jednu věc?“ zavolal.

Tom se zastavil, ale neotočil se, když odpovídal: „Povídej.“

„Proč už tohle není zábava?“ zeptal se prostě.

Tentokrát se na něj otočil a jeho suverénnost, kterou se obvykle bránil světu, byla ta tam.

„Opravdu se na to musíš ptát?“ zeptal se se srdcem na dlani.

A potom Harryho zasáhla ještě tvrdší rána, než byla přečíst si jména B’Elanny a Miral na zfalšovaném seznamu obětí.

„Protože jsme to příliš dlouho zažívali i ve skutečnosti, že?“ pronesl Harry.

Tom si pro zdůraznění zaťukal ukazováčkem na nos s náznakem navracející se suverénnosti. S povzdechem se doplahočil zpátky a neobratně sebou hodil do písku vedle něj.

„Přitom když jsme s touhle hrou začali, byli jsme už pár let ztracení a zažili pak i drsnější časy…“ vzpomínal Tom.

„Dokonce jsem tehdy už dvakrát umřel,“ připomenul mu.

„A taky jsi měl to výjimečné potěšení se nechat skoro sežrat zaživa bakteriemi od 8472, nebo co to vlastně bylo,“ doplnil Tom.

„Ani mi nemluv,“ zvedl Harry ruku, aby zarazil jakékoli další odporné detaily.

„Ale stále jsme tou dobou neztratili nic, na čem by záleželo,“ pokračoval Tom.

„Ztratili jsme Kes,“ namítl. Stále mu pukalo srdce, kdykoli si vzpomenul na její něžný, roztomilý obličej a laskavou povahu, v přímém rozporu s ohromnou vnitřní silou, kterou by u ní nikdy nečekal. Rozhodně ne, když se s mladou Ocampou setkali poprvé.

„Moje chyba,“ souhlasil Tom. „Ale ona se… vyvinula,“ dodal, „což bylo vítězství pro ni, když už ne pro nás.“

„Pravda.“

„Pointou je…“ začal znovu.

„Chápu to,“ zarazil ho Harry.

Opravdu to chápu. A přestože mu to nevrátilo radost, kterou hledal, ubralo to něco z nepříjemného pálení, jež tak dlouho cítil vprostřed hrudi.

Tom se mu podíval do očí a Harry konečně spatřil peklo posledních několika let z pohledu někoho jiného. Pro Toma to celé začalo, když téměř ztratil svou dceru, a pokračovalo předčasnou smrtí admirála Janewayové. Záhy na to mu Borgové zabili otce a téměř polovinu posádky. Něco surového a raněného už dávno nahradilo bezstarostnou sobeckost, která kdysi byla Tomu Parisovi vlastní, a Harry, jenž se vždy považoval za jeho skutečného přítele, si toho ani nevšiml. Sice také utrpěl ztráty, ale ani zdaleka se nedaly měřit s těmi Tomovými. Zastyděl se, když si uvědomil, jaký byl poslední dobou totální vůl.

Poprvé za dlouhou dobu se mezi nimi rozhostila chvilka příjemného ticha.

„Je mi to líto, Tome,“ zašeptal Harry svou omluvu.

„To nemusí,“ odpověděl Tom. „Drtilo mě ti lhát. Nenáviděl jsem to každou minutou. Ale přesvědčil jsem sám sebe, že je to jediná správná volba, a i v tom, že bys to pochopil. Vůbec jsem se nezamyslel nad tím, jak moc tě to muselo tížit. Prostě jsem myslel na „nás tři“, a ne na „nás dva“. A pravdou je, že sis zasloužil něco lepšího.“

„Tobě vždycky tak skvěle šlo stavět sám sebe na první místo,“ utahoval si z něj Harry. „Bezejmenný otroku číslo jedna.“

Tomovo lehké zavrtění hlavou bylo doznáním viny ve všech bodech obžaloby.

Harrymu na mysli vyvstala nová, a ještě děsivější myšlenka.

„Myslíš, že je to proto, že stárneme?“

Tom předstíral šok. „Nemám ponětí, Harry. Pokud se někdy rozhodnu zestárnout, dám ti vědět.“

„Jasně,“ souhlasil Harry.

Konec ukázky

Table of Contents

Prolog

Kapitola první