Agatha Christie

ZÁHADA NA ZÁMKU STYLES

OPONA: POSLEDNÍ PŘÍPAD HERCULA POIROTA

The Mysterious Affair at Styles

Copyright © 1920 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

Introduction copyright © John Curran 2013

Agatha Christie Notebooks/ʻThe Last Linkʼ

unpublished original version © Christie Archive Trust 2013

AGATHA CHRISTIE, POIROT, the Agatha Christie Signature

and the AC Monogram Logo are registered trade marks

of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.

All rights reserved.

This edition was published in 2020.

Translation entitled ZÁHADA NA ZÁMKU STYLES

Copyright © 2020 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

Curtain: Poirot’s Last Case

Copyright © 1975 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

Introduction copyright © Tom Adams 2016

‘Drugs and Detective Stories’ by Agatha Christie first published in

University College Hospital Magazine Vol. XXVI (6) copyright

© 1941 Agatha Christie Limited

AGATHA CHRISTIE, POIROT, the Agatha Christie Signature

and the AC Monogram Logo are registered trade marks

of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.

All rights reserved.

This edition was published in 2020.

Translation entitled OPONA: POSLEDNÍ PŘÍPAD HERCULA POIROTA

Copyright © 2020 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

ISBN 978-80-242-6837-8

Whitehaven Mansions 56B, byt číslo 203, Londýn

15. dubna 1936

Drahý monsieur Dodde,

mille pardons za to, že až nyní odpovídám na Váš únorový dopis. Mí laskaví právní zástupci McNeil & Hodgson, kterým jste jej adresoval, mi ho přeposlali na riviéru, kde jsem se zaobíral jistou záležitostí. Přemisťoval jsem se však tak překotně, že jsem se k němu dostal až minulý týden po návratu do Londýna. Vy se tedy domníváte, že by si Američané o Herculu Poirotovi rádi něco přečetli? Cožpak Vám není známo, že ačkoli jsem bezpochyby největším mozkem Evropy, právě publicita je věc, která mě děsí víc než cokoli jiného? Ale udělal jste dobře, že jste spolu s dopisem zároveň zaslal i seznam otázek. Ve stejném pořadí na ně odpovím. Nebýt mal de mer a toho, že výtečnou Laverguierovu metodu nelze aplikovat déle než pár hodin, které jsou potřeba k přeplutí kanálu La Manche, bylo by mi potěšením vypravit se přes oceán na některém z těch velkých parníků, abych se s Vámi mohl setkat osobně. Eh bien, k tomu bohužel nedojde. Berte proto, prosím, v potaz, že moje psaná angličtina je lepší než mluvená.

Co byl můj první případ? Šlo o padělatele Abercrombieho; k tomuto vyšetřování jsem se dostal v roce 1904 coby nová posila bruselského policejního sboru. Řadulet jsem ve své rodné Belgii v práci v detektivních složkách hrdě pokračoval. Jak jistě víte, na konci války jsem pod mateřským dohledem paní Pearsonové sdílel pokoje s  mon vieux ami Hastingsem na londýnské adrese Farraway Street 14. Tehdy jsem ošklivě kulhal a k tomu se váže historka, kterou Vám kapitán Hastings ještě nevyprávěl. Čas od času se na nějakou dobu uchýlím na venkov, kde se měsíce věnuji pěstování dýní. Snad si vybavíte, jak jsem je jednou nahněvaně házel přes zahradní zeď, až jsem málem trefil jistého lékaře, který zemřel krátce po vraždě plukovníka Ackroyda. Stále mám v paměti jeho podezíravý pohled, který onoho rána, kdy jsem se mu za to nedopatření omlouval, věnoval mým vlasům. Už v té době jsem používal vlasové tonikum, nikoli barvivo, abych jim vrátil jejich přirozený odstín. Mám pocit, že se mi ten muž tenkrát vysmíval, ale na tom vůbec nesejde. Papá Poirot se vždycky směje jako poslední. Nicméně život na venkově jsem si nijak zvlášť neužíval. Tihle Angličané jsou naprosto posedlí čerstvým vzduchem. Spousta vzduchu je venku, kam také patří. Proč ho vpouštět i do domu?

V roce 1923 jsem si v Londýně otevřel soukromou detektivní praxi. Byt jsem sdílel s  mon ami Hastingsem, který teď želbohu pobývá se svou „Popelkou” v Argentině. Vloni v červnu jsem se přestěhoval do jednohoz těch moderních londýnských bytových domů, v nichž nabízejí i doplňkové služby. Nazývá se Whitehaven Mansions a vybral jsem si ho čistě z estetického důvodu – oslovil mě jeho dokonale geometrický a symetrický vzhled. Stará se tam o mě můj komorník Georges. Předtím byl ve službě u lorda Edwarda Framptona. Je to obdivuhodný člověk, jen žel skrz naskrz anglický. Nejspíš Vás nepřekvapí, že jsem se stáhl do ústraní a sám sobě si slíbil, že už se žádného nového případu neujmu. Slíbil jsem si to už stokrát. A přesto, jak už jsem se zmínil, jsem se i teď právě vrátil z vyšetřování, které jsem prohlásil za své poslední. Nicméně kdo ví? Já, Hercule Poirot, jsem se stal pojmem, le dernier cri!

Tázal jste se, podle čeho byste mě dokázal poznat v davu? Čím se svým zevnějškem liším od ostatních? Možná Vás zklamu tím, že nevykazuji žádné z oněch teatrálních podivností, kterými se to hemží v detektivkách. Považuji se za velmi kosmopolitního člověka. Ano, připouštím, že si uchovávám i své drobné předpojatosti. Jakákoli byť sebemenší asymetrie nebo neuspořádanost mi způsobují trýznivá muka. V méknihovně byste našel všechny knihy pečlivě seřazené od té největší až po nejmenší. Stejně tak lahvičky s léky udržuji vzorně vyrovnané v řadě podle velikosti. Pokud byste neměl dokonale narovnanou vázanku, cítil bych nezdolnou potřebu Vám ji upravit. Zahlédnu-li na Vašem kabátu nepatrný zbytek omelety nebo na límečku smítko prachu, neumím si představit, že bych je neodstranil. Jednou mě upoutala nakřivo položená předložka před krbem. V duchu jsem si řekl: „ Tiens! Nejspíš pod ní uvízlo něco, co ten dobrák François přehlédl.” A měl jsem pravdu. Tato nedokonalost mi poskytla klíč k vyřešení případu.

Pořádek a metoda, to jsou má božstva. Posnídám pouze tousty vykrojené do úhledných čtverečků. Pokud jde o vejce, musí být dvě, naprosto stejně veliká. Bez mučení se Vám přiznávám, že se neváhám sehnout ke květinovému záhonu pro ožehlou zápalku, kterou do něj úpravně zahrabu. Nedokážu odolat nutkání vyrovnat ozdobné předměty na krbové římse. A golf, do kterého jste vy Američané tak zapálení, považuji za cosi neuchopitelného a nahodilého. Jediné, co na něm dokážu ocenit, je čtvercem vymezené umělé odpaliště.

Kapitán Hastings Vám pověděl, že jsem malý. Něco takového musím vyvrátit. Pokud mám být přesný, měřím pět stop a čtyři palce, tedy 163 centimetrů. Hlavu vejčitého tvaru nosím trochu nakloněnou k jedné straně, konkrétně k levé. O svých očích jsem slyšel, že se zeleně rozzáří, když mě něco rozruší. Nosím elegantní lakýrky, které se vždy lesknou čistotou, a hůl s raženou zlatou koncovkou. Mám velké hodinky s neustále přesným časem. Můj pěstěný knír nemá v celém Londýně konkurenci. Rozumíte, mon ami?Už je Vám to jasné? Hercule Poirot teď stojí přímo před Vámi. Získal jste odpověď na svoji otázku.

Došel jste v mém dopise až sem? Pak mi zbývá vypořádat seuž jen se dvěmaposledními dotazy – co čtu a jakou techniku, jak to sám nazýváte, při objasňování zločinu používám. S prvním se, monsieur Dodde, vypořádám velmi stručně. Nečtu v podstatě vůbec nic. Jistě, Dickens či Shakespeare mě dokážou potěšit. Jsem také bon catholique, tudíž mám svou bibli po ruce. Pokud jde o příběhy Sherlocka Holmese, na které jste se výslovně ptal, mnozí k nim vzhlížejí, ale já je považuji za značně přeceňované. Kolik klamů – skutečně ohromujících klamů se v nich vyskytuje! Čítávám i ty malé noviny s obrázky, ale osobně se raději oddávám jisté hře s kartami, v níž – ve vší skromnosti – dosahuji značné zručnosti. Anebo s chutí sáhnu po krabičce zápalek a svých drobných ruských cigaretách, které jsem si tolik oblíbil. A zapředu hovor s některým ze svých přátel, jako bych to udělal s Vámi, monsieur Dodde, pokud byste tu právě byl.

Ohledně metody, nebo chcete-li techniky, kterou Hercule Poirot vyznává, chci zdůraznit, že moje síla spočívá v mozku, nikoli v nohách. V raných dobách své kariéry jsem s sebou nosil malý kufřík s chirurgickými kleštičkami a zkumavkami. Všechno jsem si zaznamenával do notýsku. Během služby u belgické policie jsem pochytil velmi užitečný návyk pročítat si poznámky vzhůru nohama. Eh bien, to byl papá Poirot ještě mladý jura. Dnes působím coby soukromý detektiv, v podstatě něco jako specializovaný lékař z Harley Street. Přiznávám, že ke hmatatelným důkazům zaujímám mírně přezíravý postoj. Raději se tu pouze usadím a přemýšlím. Jak by řekl mon ami Hastings, „zaměstnávám malé šedé buňky”. Zjištěné skutečnosti pečlivě uspořádám tak, aby každá z nich byla na tom správném místě. Pak je podrobím analýze a rozřadím. Na jednu stranu odložím ty důležité. Ostatní, nepodstatné, zmizí jako pára nad hrncem! Jeden poznatek vede k dalšímu – a tak se posouváme dál. Zapadá do vzorce i ten následující? Voyons! Dobrá, můžeme pokračovat. Ale co tahle drobnost? Ta nezapadá! To se podívejme, tady něco nehraje! Něco nám ten řetězec narušilo, chybí v něm článek, který nikde není. Běda detektivům, kteří tvrdí: „To je jenom prkotina – na tom nesejde. Pustím to z hlavy.” Všechno se tím pouze zamotá, protože záleží na všem. Když zapojíte metodický a logický přístup, dokážete dosáhnout čehokoli. Jednou jsem narazil na stopu, která místo čtyř centimetrů měřila čtyři stopy, ale nikdo tomu nevěřil.

Jen stěží však můžete uspět, pokud neberete v potaz i psychologii. Vydal jste se na hon lišky? Eh bien. K tomuto lovu ale potřebujete psy, nejlépe lovecké. Neumím si představit, že byste sesedl z koně, začal pobíhat kolem dokola, čmuchal nosem a vydával ze sebe hlasité kňučení. Proč bych se tedy já měl zesměšňovat tím, že se budu plahočit po zemi (nejspíše porostlé navlhlou trávou), abych se pídil po hypotetických otiscích bot nebo sbíral popel z cigarety, když se díky tomu nikam nedostanu? Je to stejné jako s těmi takzvanými odborníky. Vzpomínám si na případ Cavendishových, v němž se dokazování u soudu točilo i kolem rukopisu. Zatímco jeden právní zástupce poukazoval na podobnosti s písmem obviněného, jeho obhájce se naopak snažil předložit důkazy o odlišnostech. Rozprava je plná odborných termínů. A k čemu dospěje? K tomu, co nám bylo jasné od samého začátku. Rukopis byl velmi podobný písmu Johna Cavendishe. Pokud se člověk začne zaobírat psychologickou stránkou, vyvstane mu v mysli otázka „Proč?”. Protože to skutečně je jeho rukopis? Nebo protože si někdo přál, aby to tak vypadalo? A na tuto otázku jsem odpověděl, mon ami. Zapojil jsem své malé šedé buňky a zodpověděl ji správně! Detaily jsou důležité. Avšak to, čemu se snažím porozumět, je motiv – mysl, která se za těmi detaily skrývá.

Zde, v obývacím pokoji mého londýnského bytu, krášlí krbovou římsu skvostná soška loveckého psa. Kdybyste toho foxhounda viděl, zajisté byste se nad ním rozplýval! Dal jsem mu jméno Giraud podle toho mladého francouzského detektiva, který si tolik zakládá na nalezených drobných stopách. Jak Vám však vylíčil kapitán Hastings, vraždu na golfovém hřišti jsem objasnil já, geniální detektiv Hercule Poirot, nikoli ten mladík. Quel enfantillage! Ve hře je otázka života a smrti a já, Hercule Poirot, se ošálit nenechám.

Zodpověděl jsem tedy Vaše otázky. Ale počkejte. Hercule Poirot přece musí vždy na konci přijít s nějakým svým malým překvapením, viďte? V tomto dopise jsem Vám o sobě ve skutečnosti neprozradil vůbec nic nového. Všechno, co jsem v něm uvedl, sepsal kapitán Hastings v příbězích, které Vám poskytl. Najdete tam každičký detail. Slyšte, vy Američané, kteří se tak vyžíváte v obrovských budovách, zběsilé rychlosti a vzruchu: pokud si přejete dozvědět se, jaký je Hercule Poirot, přečtěte si pozorně jeho sepsané případy. Jejich stránky vám odhalí každičký detail, určitě víc, než jsem uvedl v tomto dopise.

Monsieur Dodde, jste statečnější než já. Vy se mal de mer nebojíte. Až budete někdy v Londýně, bylo by pro mě nesmírnou ctí, pokud byste se mi ozval. Společně bychom si mohli dopřát sklenku sherry nebo hutné sladké čokolády, která mýmvytříbenýmchuťovým pohárkům lahodí více. Věřím, že jste můj dlouhý dopis neshledal únavným. Place aux vieux.

Děkuji Vám za Vaše uznání a v hloubi duše doufám, že přijmete mé nejsrdečnější pozdravy.

Hercule Poirot

„Dopis mému nakladateli“ sepsaný Agathou Christie vydalo v roce 1936 newyorské nakladatelství Dodd, Mead & Company v souboru Hercule Poirot: Master Detective ( Hercule Poirot: Geniální detektiv; obsahuje romány Vražda Rogera Ackroyda, Vražda v Orient-expresu a  Lord Edgware umírá – pozn. překl.).

ZÁHADA NA ZÁMKU STYLES

Tato kniha původně vznikla jako výsledek sázky. Šlo v ní o to, zda autorka, která nikdy předtím žádnou knihu nenapsala, zvládne dát dohromady detektivní román, v němž čtenář neodhalí identitu vraha,

přestože bude mít k dispozici stejná vodítka jako detektiv. Autorka sázku očividně vyhrála. Kromě nanejvýš důmyslné zápletky v duchu zlaté detektivní školy se jí postavou jistého Belgičana zároveň podařilo vytvořit nový typ detektiva. Tomuto románu se dostalo jedinečného uznání od deníku Times, který ho vybral jako první knihu k otištění ve formě seriálu na pokračování ve svém pátečním magazínu.

John Lane, nakladatelství The Bodley Head, 1921

Mé matce

ZÁHADA NA ZÁMKU STYLES

Předmluva Johna Currana

Ve Vlastním životopisu, který napsala na sklonku života, líčí Agatha Christie historii vzniku Záhady na zámku Styles  – svého prvního vydaného románu, který přivedla na svět o padesát let dříve. Všechno začalo výzvou Agathiny sestry Madge: „Vsadím se, že nedokážeš napsat dobrou detektivku.“ V té době Agatha pracovala ve výdejně léků místní nemocnice, kde získala odborné znalosti v oblasti jedů. Když k tomu přidáme skutečnost, že se její rodné město Torquay na jižním pobřeží Anglie stalo za první světové války útočištěm belgických uprchlíků, máme pohromadě inspiraci, kterou Agatha využila pro vymýšlení vražedné metody i svého vlastního detektiva.

Nešlo o její první literární pokus, ani nebyla první členkou rodiny s literárními ambicemi. Psaly její matka Clara i sestra Madge a Agatha už měla za sebou „dlouhý nudný román“ (dle svých vlastních slov vyřčených roku 1955 v jednom rozhlasovém pořadu), několik povídek a scének. Přestože se sázka se sestrou pravděpodobně stala zásadním podnětem k vytvořenídetektivky, svou roli nesporně sehrál i Agathin vrozený talent zosnovat zápletku a proměnit ji v úspěšnou knihu.

Ačkoli s psaním Záhady na zámku Styles začala v roce 1916 (děj románu je zasazen do roku 1917) a povzbuzována matkou ji následně dokončila během dvoutýdenního odloučení v hotelu Moorland, na vydání knihy si musela počkat další čtyři roky. A bylo k tomu zapotřebí autorčina neutuchajícího nasazení, jelikož několik nakladatelů její rukopis odmítlo. Teprve v roce 1919 ji John Lane, spoluzakladatel londýnského vydavatelství The Bodley Head, požádal o schůzku ohledně smlouvy. Ale ani tím nebyla bitva ještě zdaleka dobojována.

Smlouva z 1. ledna 1920, kterou jí John Lane nabídl za nepřesně pojmenovaný román „Záhada zámku Styles“, těžila z Agathiny nezkušenosti v této oblasti. Ve Vlastním životopisu vysvětluje, že „nebyla v stavu studovat smlouvy anebo vůbec o nich přemýšlet“1. Nadšení z toho, že se konečně dočká otištění svého díla, společně s přesvědčením, že nemá ambice vydat se na spisovatelskou dráhu, ji přiměly upsat se smluvně k šesti knihám. Na autorský honorář ve výši deseti procent měla dosáhnout až poté, co se ve Velké Británii prodají alespoň dva tisíce výtisků. A zavázala se k odevzdání dalších pěti rukopisů – klauzulí, která se v následujících letech stala tématem hojné korespondence.

Redakční posudky rukopisu „Stylesu“ vyznívaly i přes určité pochybnosti slibně. Jeden z nich se rovnou zaměřil na obchodní úvahu: „Navzdory zjevným nedostatkům by se nakladatelství mělo podařit román celkem bez problémů prodávat…Vyznačuje se určitou svěžestí.“ Druhý posudek vyzněl ještě povzbudivěji: „Je to v podstatě celkem dobře odvyprávěný i napsaný příběh.“ Další spekuloval nad případnou budoucností autorky: „… pokud bude v psaní detektivek pokračovat, k čemužmáočividněslušnénadání.“

Recenzenty dost uchvátila postava Hercula Poirota, kterého popsali jako „nepřehlédnutelnou osobnost monsieur Poirota, jež je vítaným zpestřením po detektivech – dobrodruzích“ nebo „legračního mužíka ztělesňujícího bývalého slavného belgického detektiva“. Ačkoli by se Poirot nejspíš ohradil vůči použití výrazu „bývalého“, bylo nabíledni, že se i jeho přítomnost v rukopise přičinila o přijetí textu. V jednom posudku, datovaném 7. října 1919, jeho velmi vnímavý autor poznamenal, že „popis soudního přelíčení s Johnem Cavendishem ve mně vyvolává podezření na ženskou ruku“. Agatha své jméno na titulní straně rukopisu totiž uvedla jako „A. M. Christie“, což dokonce jednoho z posuzovatelů přimělo mluvit o ní jako o „panu Christiem“.

Navzdory příznivým posudkům došlo k dalšímprůtahům. Po otištění románu na pokračování v magazínu The Weekly Times, kde takto začal vycházet v únoru1920 jako první debut v historii periodika, se Christie v říjnu připomněla panu Willettovi z nakladatelství s dotazem, zda její kniha „vůbec někdy vyjde“. Poukázala na to, že už je před dokončením druhého románu. Brzy nato obdržela návrh obálky, který schválila. Téměř pět let poté, co na své první detektivce začala pracovat, se 21. ledna 1921 konečně dočkala jejího uvedení na britský trh.

Recenze po vydání byly ještě nadšenější než předběžné redakční posudky. V deníku The Times označili knihu jako „vynikající příběh“ a v  Sunday Times ji shledali „velmi dobře zosnovanou.“ Kritik The Daily News ji považoval za „zručně napsané vyprávění a debut vyznačující se talentem“, zatímco v  Evening News dokonce použili výraz „báječný triumf“ a Christie popsali jako „vynikající přírůstek na seznamu autorů tohoto žánru“. „Dobře napsané, vyvážené a plné překvapení“ – tak zněl verdikt magazínu The British Weekly.

Jak již bylo řečeno, jeden z redakčních posudků se zmínil o soudním procesu s Johnem Cavendishem. V původním rukopisu podává Poirot své vysvětlení zločinu formou svědecké výpovědi během přelíčení. Ve Vlastním životopisu Christie popisuje hodnocení, jakého se její rukopis dočkal od Johna Lanea, a to včetně jeho názoru, že uvedená scéna ze soudní síně nevyznívá přesvědčivě a je potřeba ji přepracovat. Autorka jeho žádosti vyhověla. Zatímco po obsahové stránce zůstalo rozuzlení totožné, Poirot tentokrát vraha neodhalil svědeckou výpovědí u soudu, nýbrž proslovem v přijímacím salonu v onom typu scény, který se v pozdějších knihách ještě mnohokrát opakoval.

Konec ukázky

Table of Contents

ZÁHADA NA ZÁMKU STYLES

Předmluva Johna Currana