KAMAL RAVIKANT

EUROMEDIA GROUP

Love Yourself Like Your Life Depends On It Text copyright © 2020 by Kamal Ravikant

Published by arrangement with Harper Business, an imprint of HarperCollins Publishers Translation © Petra Kudrnáčová, 2020

ISBN 978-80-242-6973-3

Věnováno Jamesovi, Kristine, Sajidovi, Salovi, Sydney a Gideonovi.

Umožnili jste, aby tato kniha vznikla.

Děkuji vám.

PROČ BYSTE SI MĚLI TUHLE KNIHU PŘEČÍST?

Knihu Miluj sám sebe, jako by ti šlo o život jsem málem nevydal. Pracoval jsem jako ředitel jedné společnosti, a když zkrachovala, zhroutil jsem se. Bál jsem se, že jako autor knihy o tom, jak mě zachránila láska k sobě samému, se stanu terčem posměchu a můj profesní život skončí.

Ale veškeré obavy jsem nakonec setřásl a podělil se o svou zkušenost se světem. To, co následovalo, mi úplně změnilo život.

Kniha se stala virální. Lidé na celém světě sdíleli mé dílo na internetu a sociálních sítích. Knihu kupovali pro přátele a příbuzné. Psali upřímné recenze. Některým doslova zachránila život, jiným umožnila, aby poprvé pocítili lásku k sobě samým.

Když pomyslím na to, jak blízko jsem byl tomu, abych podlehl svým obavám… Je to poučná životní lekce.

Čtenáři mi popisovali, jak získané informace využívají. Pokládali mi otázky. Díky nim jsem si uvědomil, že navzdory úspěchu je to, co jim nabízím, nedostatečné. Že musím jít hlouběji a podělit se o další poznatky. Že to dlužím své knize. Že to dlužím všem, kteří ji budou číst. A tohle je výsledek – po sedmi letech od chvíle, kdy vyšla má první kniha. Na všechny otázky, které jsem za tu dobu obdržel, jsem se snažil odpovědět. Mým přáním je, abyste po jejím přečtení byli odhodlaní milovat sami sebe, a navíc přesně věděli, jak to udělat. A přede-

vším jak ve svém úsilí vytrvat.

Část I, „Přísaha“, představuje původní verzi, ovšem rozšířenou – kéž by mi byl tenkrát někdo něco podobného dal, když jsem byl na dně. Nenajdete v ní žádná prázdná slova, žádné výmysly. Jen prostá a praktická fakta. Zkuste si je přečíst a změnit svůj život.

Část II, „Manuál“, je úplně nová. Vysvětluje proces probuzení lásky k sobě samému, který jsem se celé roky snažil zdokonalit. Dozvíte se v ní, jak ho posunout na vyšší úroveň, a přesvědčíte se, jak je to snadné a účinné. Manuál vlastně obsahuje návod, jak se krok za krokem naučíte milovat sami sebe, což je další věc, kterou bych tenkrát potřeboval mít k dispozici.

Část III, „Poučení“, je rovněž nová a popisuje dobu, kdy jsem se cítil nejhůř. Ukazuje, jak jsem všechno, o čem kniha pojednává, využil ke zhojení ran a následně k cestě vzhůru. Stanete se svědky mého vnitřního i vnějšího zápasu, zjistíte, co jsem udělal správně a v čem jsem se mýlil. Nejlépe se obvykle poučíme z příběhů jiných lidí, a moje zkušenost vám proto pomůže při vytyčování vaší vlastní cesty.

Svůj život pomyslně rozděluji na období před přísahou, kterou jsem se zavázal, že budu milovat sám sebe, a na období po ní. Neznám lepší způsob, jak žít. Vyzkoušejte ho. Opravdu funguje.

ČÁST I

Přísaha

JAK TO ZAČALO

V prosinci roku 2011 jsem se zúčastnil ,,Renesančního víkendu“ v Charlestonu v Jižní Karolíně. Není to akce, jakou byste si nejspíš představovali – žádná rytířská klání ani sličné děvy —, ale konference ředitelů společností ze Silicon Valley a New Yorku, hollywoodských osobností z Los Angeles a politiků se svými štáby z Washingtonu. Podobá se sympoziu TED (což je každoroční konference konaná pod heslem „myšlenky hodné šíření“ – pozn. překl.), kdy se všichni musí podílet na diskusích nebo pronést řeč. Mezi účastníky byli i nositelé Nobelovy ceny.

Já sám nemám žádné ocenění. Ani úctyhodnou minulost. Na mé vizitce není uvedeno Goldman Sachs ani Morgan Stanley. Když mě organizátor konference představoval publiku a uváděl mou řeč, kterou jsem měl přednést na téma „Kdybych mohl udělat cokoli…“, řekl:

„Kamal nedokáže vydržet v klidu. Působil například jako voják pěchoty v armádě USA, zlézal vrcholky v Himálaji, přešel pěšky Španělsko, podnikl zbožnou pouť — zkrátka je neustále v pohybu.“

Bylo vidět, že se se na mě připravil. Zbytek jeho úvodních slov si nepamatuji, ale v hlavě mi utkvěla ještě jeho poslední věta: „Vím jistě, že nám sdělí něco důležitého.“ Měl jsem přesně dvě minuty na to, abych z pódia oslovil publikum plné vědců, zaměstnanců Pentagonu, politiků a ředitelů – ti všichni měli samozřejmě lepší předpoklady k tomu, aby oslovili posluchače svými myš-

lenkami. Přede mnou například mluvil nejmladší absolvent Massachusettského technologického institutu. (Absolvoval samozřejmě s vyznamenáním.)

Je zajímavé, co vám v takovém okamžiku proběhne hlavou. Čas jako by se zpomalil. Existuje jen pódium a mikrofon. Publikum je rozmazané, jako by bylo mimo ohnisko pozornosti. Časomíra se rozběhne.

A já najednou pochopil, co musím udělat. Nabídnout něco, co nemůže nabídnout nikdo jiný. Svou pravdu. Tu, kterou jsem načerpal z vlastní zkušenosti a která mě zachránila. V té chvíli se publikum přede mnou zaostřilo.

„Kdybych mohl udělat cokoli,“ pronesl jsem do mikrofonu, „podělil bych se o své tajemství s celým světem.“ Z publika se ozval smích. „A objevil jsem ho před pouhými několika měsíci.“

Dvě minuty jsem mluvil o uplynulém létě, kdy jsem byl hodně nemocný, prakticky připoutaný na lůžko. Obchodní společnost, kterou jsem před čtyřmi lety zbudoval od základu, zkrachovala, já jsem se zhroutil a moje milovaná přítelkyně zemřela.

„Deprese,“ pokračoval jsem, „by v porovnání s mými pocity byla jako procházka parkem.“

Vyprávěl jsem, jak jsem jednou zůstal dlouho do noci vzhůru, surfoval na facebooku, prohlížel fotografie přítelkyně, která mě opustila, a dlouho plakal, protože se mi neskutečně stýskalo. Vyprávěl jsem, jak jsem se druhý den ráno vzbudil s vědomím, že něco takového už nechci podstoupit znovu, a jak jsem složil přísahu, která všechno změnila. Během několika dnů se můj stav začal zlepšovat – po stránce fyzické i emocionální. Ale překvapilo mě, že se samo od sebe začalo zlepšovat i všechno ostatní. Během měsíce se můj život zcela změnil. Stejná

zůstala jen přísaha, kterou jsem složil a kterou jsem dodržoval.

Až do konce konference za mnou přicházeli její účastníci a říkali mi, jak moc pro ně znamená to, co jsem jim vyprávěl. Jedna žena dokonce prohlásila, že když seděla v publiku a poslouchala mě, uvědomila si, že právě kvůli tomu přišla. Přitom to jediné, co jsem udělal, bylo, že jsem jim sdělil pravdu, kterou mi odhalil život.

O měsíc později procházel těžkým obdobím jeden z mých přátel a já jsem rychle sepsal, jak jsem si tenkrát v létě počínal, a svůj příběh mu poslal. Hodně mu to pomohlo. Po nějakém měsíci jsem se o tom zmínil v e-mailu Jamesi Altucherovi, dalšímu příteli a svému oblíbenému blogerovi, a ten navrhl, že můj příspěvek umístí na svůj blog.

Přirozeně jsem odmítl.

Popravdě řečeno jsem zpanikařil. Jeho blog čtou mnozí z mých přátel. Jsem přece podnikatel ze Silicon Valley, měl bych tedy psát spíš o podnikání. Ale takové téma?

„Musíš to zveřejnit,“ odepsal mi James. „Je to zkušenost, která je velmi důležitá.“

Svěřil jsem se mu se svými obavami – co si lidé pomyslí? Na jeho odpověď nikdy nezapomenu a do smrti za ni budu vděčný. Zněla takto: „Nezveřejním příspěvek, když se obávám, co si o mně lidi pomyslí.“

Uzavřel jsem s ním tedy dohodu. Měl jsem podrobné poznámky o tom, co jsem prožil, jak jsem postupoval, jak jsem uspěl a selhal. Domluvili jsme se, že je uspořádám do knihy a tu mu pošlu. Když se mu bude líbit, vydám ji.

A tak jsem se dostal až sem.

OČ TEDY JDE?

Miluj sám sebe. To nám říkala matka a totéž opakují různé knihy tolikrát, až se z toho stalo klišé. Ale tohle je něco jiného. Nejde o prázdná slova. Není to plácnutí do vody. Je to něco, co jsem objevil v sobě, něco, o čem jsem přesvědčený, že mě zachránilo. A zvláštní je i způsob, jakým k tomu přistupuji. Především je jednoduchý, docela prostý. Právě v jednoduchosti je ta pravda. V jednoduchosti je síla.

Začneme s tím, co jsem poslal příteli. Soubor postřehů o tom, co jsem prožil, co fungovalo a co ne. V čem jsem denně vítězil, v čem prohrával.

Jak mi moudrý přítel rád připomíná, je to proces. Do posilovny nestačí jít jednou a myslet si, že máte splněno. Totéž platí i v tomto případě. Meditace je proces. Posilování je proces. Milovat sám sebe, možná víc než cokoli jiného, je rovněž proces.

Znamená to milovat sám sebe se stejnou intenzitou, s jakou byste se vytahovali nahoru na útes, abyste nespadli do rozbouřeného moře. Jako kdyby na tom závisel váš život. Jakmile začnete, není to tak těžké. Stačí dospět k tomu rozhodnutí, odhodlat se, a já vám vysvětlím, jak máte postupovat.

Pro mě to bylo přelomové. Věřím, že vy prožijete totéž.

ZAČÁTEK

Tehdy to šlo se mnou z kopce. Utápěl jsem se v zoufalství. Byly dny, kdy jsem nevylezl z postele, zůstával jsem uvnitř za zataženými závěsy, zatímco venku den přecházel v noc a noc zase v den, a nechtěl jsem se zabývat vůbec ničím. Myšlenkami. Svým stavem. Zlomeným srdcem. Záchranou své firmy. Zabývat se… životem.

Povím vám, co mě zachránilo.

Dosáhl jsem bodu zlomu. Vzpomínám si na to velice dobře. Už jsem to nedokázal déle snášet. Byl jsem vyřízený. Vyřízený ze všeho. Ze zoufalství, ze zármutku, ze zloby, ze sebe. Bylo mi špatně, byl jsem na dně.

Zničený. Zničený. Zničený.

A v tom zoufalém stavu jsem se vyhrabal z postele, doklopýtal ke stolu, otevřel počítač a napsal:

Dnes si slibuji, že budu milovat sám sebe, budu k sobě přistupovat jako k někomu, koho miluji upřímně a hluboce – v myšlenkách, skutcích, rozhodnutích, která budu činit, v zážitcích, které budu mít, v každém okamžiku, kdy budu při vědomí, budu milovat sám sebe.

Nic dalšího nebylo třeba dodávat. Napsat to mi netrvalo ani celou minutu. Ale vzhledem k intenzitě toho slibu mi připadalo, jako bych ta slova na papír vyřezával, jako bych je ryl do stolu. Sám sebou jsem býval znechucený. Dokázal jsem milovat jiné, ale sebe? Od té chvíle jsem byl odhodlaný soustředit se pouze na tuto myšlenku. Na sebe.

Jak to udělám, jsem vůbec nevěděl. Uvědomoval

jsem si jen, že jsem složil přísahu – a ta představuje mnohem silnější závazek než pouhé přání nebo touha; znamená víc, než když člověk něco chce nebo když se mu něco líbí. Byl to slib. Věděl jsem, že musím napřít všechny síly, i kdybych se měl při své snaze zničit. Neexistovala střední cesta.

V temné ložnici, ve městě, které se rozkládalo za oknem a o mém rozhodnutí nemělo ani potuchy, jsem se vydal na cestu k lásce vůči sobě samému.

A provedl jsem to tím nejjednodušším způsobem, jaký mě napadl. Ale především jaký jsem mohl provést bez ohledu na to, jak mizerně jsem se cítil. Začal jsem si říkat, že miluji sám sebe. Tu myšlenku jsem si opakoval stále dokola. Nejprve jsem si celé hodiny v posteli přeříkával: Miluji sám sebe, miluji sám sebe, miluji sám se be, miluji sám sebe, miluji sám sebe…

Mysl mi pochopitelně odbíhala, ztrácela se v temných uličkách, ale pokaždé když jsem si to uvědomil, vrátil jsem se zpět k opakování: Miluji sám sebe, miluji sám sebe, miluji sám sebe, miluji sám sebe… a tak dál. Nejprve v posteli, pak ve sprše, potom u počítače,

i když jsem se s někým bavil, stále mi v hlavě běželo:

Miluji sám sebe, miluji sám sebe, miluji sám sebe, miluji sám sebe. Ta slova pro mě představovala kotvu, jedinou skutečnou věc.

Potom jsem přidával cokoli, co by mohlo fungovat, a když se daná technika osvědčila, pokračoval jsem dál; pokud ne, opustil jsem ji. Nakonec jsem si, aniž bych si toho všiml, vytvořil jednoduchý postup, který onu sebelásku posunul na zcela novou úroveň. Věnoval jsem tomu veškerou energii. Už nebylo cesty zpět.

Cítil jsem se líp. Moje tělo se začalo rychleji uzdravo-

vat. Mysl se projasňovala. Ale kromě toho nastalo něco, co jsem vůbec neočekával a co jsem si ani neuměl představit. Zlepšil se můj život. A nejenom zlepšil, začaly se dít věci, které byly fantastické a mimo mé chápání, věci, o jakých se mi ani nesnilo. Jako by si život řekl: „Konečně, ty blázne. A teď ti ukážu, že ses rozhodl správně.“

Do cesty mi přicházeli úžasní lidé, objevovaly se znamenité příležitosti. Zjistil jsem, že k popisování toho, co se děje, používám slovo kouzelné.

A při tom všem jsem si nepřestával opakovat: Miluji

sám sebe, miluji sám sebe, miluji sám sebe, miluji sám sebe.

Za necelý měsíc jsem se zotavil. Dostal jsem se zpátky do kondice, byl jsem spokojený, znovu jsem se smál. Poznával jsem skvělé lidi, problémy se řešily samy. A celou dobu, ať jsem pracoval na počítači, nebo s někým jednal na schůzce, mi v hlavě znělo: miluji sám sebe.

Pokud mám být upřímný, musím přiznat, že zpočátku jsem nevěřil, že sám sebe skutečně miluji. Kdo z nás opravdu sám sebe miluje? Ale na tom nezáleželo. Důležité bylo, že jsem bojoval a dělal jsem to tím nejjednodušším možným způsobem: stále znovu a znovu jsem se soustředil na jednu myšlenku, až v mé mysli převládla.

Představte si to. Představte si ten pocit, když se přistihnete při tom, že milujete sami sebe, aniž byste se museli snažit. Je to, jako byste koutkem oka zachytili západ slunce. Přiměje vás to zastavit se.

PROČ LÁSKA?

Proč nestačí říkat si „Vážím si sám sebe“ nebo „Jsem sám se sebou spokojený“? Proč jen to musí být láska?

Mám teorii: Když jsme byli malí, přijímali jsme lásku. Mysl ji zná na fundamentální, dokonce prvotní úrovni. Proto na rozdíl od většiny jiných slov má schopnost proklouznout vědomím až do podvědomí, kde se dějí zázraky.

A když nevěříte, že sami sebe milujete? Nevadí. Vaším úkolem je vydláždit cestu, kostku po kostce, upevnit spojení mezi neurony. Mysl má k lásce již vytvořené silné pouto. I tělo ji zná. Ví, že láska vyživuje, že je něžná, že je vlídná. Ví, že láska léčí.

Vy nemusíte dělat nic z toho. Stačí, když budete sami sebe milovat. Upřímně a hluboce. Když budete pociťovat lásku. Znovu a znovu. Když z ní učiníte jediné ohnisko své pozornosti. Tělo a mysl zareagují automaticky. Nemají jinou možnost.

Tohle je ta nejlepší část a já se při jejím psaní usmívám. Když vůči sobě pociťujeme lásku, život nám lásku vrací. Domnívám se, že ani on nemá na výběr. Nedokážu vysvětlit, jak to funguje, ale vím, že to tak je.

Až zjistíte, že při popisování svého života používáte slovo kouzelný, pochopíte, o čem mluvím.

TECHNIKY

Pokusím se analyzovat, jaké postupy u mě fungovaly. Provádět je může kdokoli. Shrnul jsem je do čtyř oblastí, které vám představím:

1.  mentální smyčka

2.  meditace

3.  zrcadlo

4.  jedna otázka

Všechny čtyři techniky vedou k tomu, že budete vůči sobě pociťovat lásku. V tom je krása těchto technik. Jsou jednoduché, praktické a přinášejí mnohem lepší výsledky, než si umíte představit.

Pokud byste milovali sami sebe upřímně a hluboce, redukovali byste svůj život na to, o čem jste dosud byli přesvědčeni, že je to možné? Nesmysl. Nenechali byste se ničím omezovat.

Má to jednu podmínku: vášnivé odhodlání, že budete sami sebe milovat. Obávám se, že tuto okolnost nelze obejít. Ale co když nevěříte, že sami sebe milujete, nebo si dokonce sami sebe ani nevážíte? Nevadí. Pokud se k lásce vůči sobě musíte dopracovat, je to v pořádku. Techniky vycházejí z principu, na jehož základě funguje mysl. Ta pak nemá jinou možnost než se adaptovat a podvolit se.

Stačí, když zůstanete otevření možnosti, abyste sami sebe milovali. Všechno ostatní je snadné.

OKNO

Tma je absence světla. Když si tuto skutečnost uvědomíte, změní se vám život. Můj život se změnil. Právě na tomto principu jsou založeny následující techniky.

Temnotu přináší jakákoli negativní myšlenka. Jak se jí zbavit? Bojujete s obavami nebo vás trápí starosti? Zaháníte smutek nebo stesk?

Raději si představte, že jste v temné místnosti a venku svítí slunce. Vaším úkolem je dojít k oknu, roztáhnout závěsy a začít s očistou. Projasnit se. Jakmile světlo přirozeně vstoupí, tmu zažene.

Je to prosté. Jakmile postřehnete, že vaše mysl směřuje k temnotě – může se jí zmocnit strach, starosti, žal, cokoli skličujícího –, otevřete okno. Dovnitř začne proudit světlo.

MENTÁLNÍ SMYČKA

Sedím u svého stolu. Za velkým oknem se třpytí San Francisco. Bliká na mě reklama na Coca-Colu, která pokaždé zhasne, pak se znovu rozsvítí, písmenko po písmenku. Vidím auta na Market Street, jejich červená koncová světla. Známá věž nad Twin Peaks je skrytá ve tmě, pohlcena mlhou.

Kdybyste mi v tu chvíli otevřeli hlavu a nahlédli do ní, určitě byste si udiveně pomysleli: „Copak ten člověk nemá žádnou představivost?“

V mysli mi rezonuje jediná myšlenka: „Miluji sám se-

be. Miluji sám sebe. Miluji sám sebe.“

Od chvíle, kdy jsem složil svou přísahu, je to celé dny to jediné, nač se soustředím. Někdy šeptem, někdy mlčky. Při čištění zubů to mumlám, ve sprše to vyslovuji nahlas. Neustále. „Miluji sám sebe, miluji sám sebe, miluji sám sebe.“

Nemám co ztratit. Ta myšlenka vyplňuje vše. Miluji sám sebe, miluji sám sebe, všechno ostatní mi může být ukradené, miluji sám sebe.

Jednou jsem slyšel zajímavý názor: Jako lidské bytosti si myslíme, že přemýšlíme. Není to pravda. Většinu času vzpomínáme. Oživujeme vzpomínky.

V hlavě nám běží známé modely a smyčky. Smyčky štěstí, prokrastinace, smutku. Strachu, nadějí, snů, tužeb. Máme smyčky na všechno.

Stále si je přehráváme a ony v nás následně spouštějí

pocity. Celý proces probíhá automaticky, proto jsme přesvědčeni, že nemáme na vybranou. Ale to není ani zdaleka pravda.

Myšlenkovou smyčku si představte jako cestu vyšlapanou neustálým používáním. Jako rýhu vymletou do kamene vodou. Za dostatečně dlouhou dobu se s dostatečnou intenzitou vytvoří řeka.

Když vás myšlenka navštíví jednou, nemá nad vámi žádnou moc. Opakujte si ji stále znovu, navíc s emocionálním nábojem – prociťujte ji –, a po čase vytvoříte hlubokou rýhu, mentální řeku. Ta vás ovládne.

Konec ukázky

Table of Contents

Miluj sám sebe, jako by ti šlo o život