Victor Verney

BOŽÍ BOJOVNÍK

JAN ŽIŽKA A HUSITSKÁ REVOLUCE

Copyright © Victor Verney, 2009

Maps produced by Paul Davis

Translation © Dina Podzimková, 2021

Copyright © Zdeněk Vybíral, 2021 (doslov)

Original English title: THE WARRIOR OF GOD

Jan Žižka and the Hussite Revolution

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2021

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-330-0 (ePub)

ISBN 978-80-7593-331-7 (mobi)

PŘEDMLUVA

Jedním z nejuspokojivějších prvků mé práce ředitele knihovny v Národním českém a slovenském muzeu a knihovně vždy bylo pomáhat studentům, badatelům a spisovatelům s jejich výzkumnými projekty. Vic Verney je jednou z těch zvědavých duší, které překračovaly práh naší knihovny, aby se poučily o české a slovenské historii a kultuře. Nevzpomínám si, že bych se mu konkrétně zmiňoval o potřebě nové anglicky psané knihy o českém středověkém vojevůdci Janu Žižkovi. Nápad nejspíš vzešel z našich hovorů o jeho článcích v časopise Military History věnovaných válečným veteránům – lordu Byronovi, Lvu Tolstému a Goergi Orwellovi –, kteří byli zároveň velkými spisovateli. Proč tedy kniha o Žižkovi a husitské revoluci? Myslím, že Vic v Žižkovi a husitech spatřil příležitost k vyprávění strhujícího příběhu, slovy bývalého britského ministerského předsedy Nevilla Chamberlaina „o roztržce v daleké zemi mezi lidmi, o kterých nic nevíme“.

Poslední kniha standardního rozsahu na toto téma, která byla v angličtině napsána, John Žižka and the Hussite Revolution od Fredericka Heymanna, vyšla před více než padesáti lety. Heymannova kniha byla sice dosti podrobná, obracela se ale k akademické komunitě, takže jí bylo věnováno jen málo pozornosti v širším čtenářstvu. Vicova kniha představuje Žižku a příběh husitů nové generaci vážných zájemců o dějiny z kontextu války a boje za svobodu.

Co činí Žižkův příběh tak přitažlivým pro publikum v 21. století? Moderní čtenáři nepochybně docení protivenství, jimž Žižka čelil a jež překonal, a identifikují se s nimi. Žižka nepocházel z řad vyšší šlechty. Narodil se do zemanské rodiny, ve srovnání s jinými byl relativním outsiderem, který prokázal, že k tomu, aby se stal vůdcem, člověk nemusí být vysokého rodu. Byl handicapovaný, na jedno oko neviděl již od mládí a ke konci života oslepl úplně. Zrakové postižení mu možná pomáhalo soustředit myšlenky a vizualizovat si postavení vlastních jednotek na těch nejvýhodnějších strategických pozicích, což dokládá jeho úspěch v bitvě na Vítkově.

Žižka byl vskutku renesanční muž. Jako pragmatik představuje dokonalý příklad toho, jak se z nutnosti rodí inovace. Katolické a císařské armády byly proti jeho vojsku tvořenému venkovany v ohromné početní přesile, Žižka ale přizpůsobil svým potřebám zemědělské náčiní a vytvořil z něj zbraně, obrazně řečeno změnil ostří radlic v meče. Mezi vojenské inovace, které se jemu a husitům připisují, patřila vozová hradba z těžce opevněných vozů uspořádaných do obranného kruhu, dále houfnice, což byla raná forma děla, píšťala a upravený rolnický cep. Jako charismatický vůdce chápal, jak mocnou roli sehrává v motivaci lidí k činům víra. Pravda, již k mocnostem jak světským, tak i církevním pronášel Jan Hus, byla příkladem celé komunitě husitů a Žižkovi osobně obzvlášť. Samotné vojenské inovace ale nemohou plně objasnit úspěchy, jichž husité dosahovali proti protivníkům, kteří je co do počtu výrazně převyšovali. Ukázalo se, že kombinace charismatické osobnosti, jakou Žižka byl, a nábožensky zapáleného lidu, jakým byli husité, dává vzniknout síle, s níž je třeba počítat – a v některých případech se o tom přesvědčil i samotný Žižka. Když se jeho vojáci vzepřeli jeho příkazu, že nemají zabíjet poražené nepřátele, přikázal své armádě, aby se modlila za odpuštění jejich hříchů. Následně pak sepsal vojenský řád, ve kterém stanovil pravidla boje a také disciplinární opatření v případě jejich porušení.

V příběhu o Žižkovi a husitech ale nejde jen o náboženský boj. Jde v něm také o politické, etnické, kulturní, jazykové a náboženské sebeurčení a o moc „lidu“ jakožto hybné síly změn. Konflikt, jehož součástí byli Žižka a husité, zapadal do rozsáhlejšího epického soupeření mezi Germány a Slovany. Praha byla teprve pár desetiletí předtím povýšena králem Karlem IV. na arcibiskupství a zásluhou toho se Praha a země Koruny české staly církevně nezávislými na německém arcibiskupství v Mohuči. Ve třináctém století kolonizovali české země na pozvání českého krále Přemysla Otakara II. mnozí etničtí Němci. S kolonizací získali zvláštní práva a brzy si vydobyli bohatství i moc, což budilo rozhořčení domácí české populace. V důsledku husitských válek došlo k demografickému posunu ve prospěch původního českého obyvatelstva. Češi, osvobození od katolických a germánských vlivů, mohli svobodně praktikovat vlastní podobu křesťanské víry a pozvednout psanou češtinu na jazyk literatury a práva. Z husitského hnutí se později vyvinula jednota bratrská, jejímž velkým přínosem byl kralický překlad Bible do češtiny, počin srovnatelný s anglickou Biblí krále Jakuba.

Kyvadlo dějin se ale při bitvě na Bílé hoře v roce 1620 žel bohu zhouplo zpět ve prospěch německy mluvících Rakušanů a katolíků. Od té doby byly české země po 300 let podrobeny nadvládě rakouských Habsburků a rekatolizaci českého obyvatelstva. Čeští bratři byli buď přinuceni ke konverzi ke katolictví, nebo vypovězeni ze země. Čeština byla habsburskými autoritami potlačována a stal se z ní jazyk venkova. Tato si-tuace přetrvala po více než 200 let do počátku českého národního obrození, což byla soustředěná snaha o oživení českého jazyka, kultury a národní identity. Teprve po pádu rakousko-uherského císařství v roce 1918 se Češi osvobodili od vnějších vlivů. Takto vzniklý nezávislý stát Československo byl multietnickým útvarem, který zahrnoval tradiční české země, tedy Čechy, Moravu a Slezsko, a kromě nich také Slovensko a Podkarpatskou Rus. O pouhých dvacet let později byly české země znovu pod německou kontrolou jakožto Protektorát Čechy a Morava. Po druhé světové válce kontroverzní Benešovy dekrety násilně vypudily téměř 2 600 000 etnických Němců do Německa a Rakouska a v podstatě tak ukončily více než 700 let německé přítomnosti v českých zemích.

Poválečné Československo bylo politicky křehké, čehož využili komunisté, kterým se při převratu v únoru 1948 podařilo bez krveprolití získat naprostou kontrolu nad státní mocí. České země se od konce 19. století částečně pod vlivem modernizace a industrializace postupně sekularizovaly. Komunisté na tento trend s velkou radostí navázali a stavěli se nepřátelsky k veškerým formám organizovaného náboženství. Navzdory tomu, že československý komunistický režim v roce 1989 padl, více než čtyřicetiletá indoktrinace vedla k tomu, že se přinejmenším polovina českého národa hlásí k ateismu. Žižka je ironií osudu v českém národě i dnes předmětem obdivu – ne pro svůj náboženský zápal, ale jako bojovník za věc českého národa. Žižkův odkaz je mezi Čechy stále přítomen a nepřestává být předmětem interpretací každé následující generace.

David Muhlena,

Cedar Rapids, Iowa, USA

ÚVOD

Současný autor píšící v angličtině o českých dějinách se musí vypořádat se specifickým problémem. Pod jakými názvy hovořit před anglofonními čtenáři o místech a lidech ze zemí Koruny české? Tato otázka je ožehavější, než by se mohlo zdát, protože se týká etnického zápasu mezi germánskými a slovanskými národy starého celá staletí, v jehož jádru stojí jazyk. Ve střední Evropě se počínaje od ustanovení Svaté říše římské odehrával složitý proces germanizace, který ve své předmluvě popsal David Muhlena. Čeština se jako psaný jazyk až do 19. století prakticky vytratila. Jak paradoxní, že první moderní gramatika českého jazyka Ausführliches Lehrgebäude der böhmischen Sprache (napsaná v roce 1809 Josefem Dobrovským) vyšla v němčině, protože čeština se v té době v akademickém prostředí nepoužívala! Tento jazykový imperialismus (jak to označují akademici) se nevyhnutelně projevoval v knihách a mapách anglicky mluvícího světa, který si zvykl na údajně „česká“ jména.

Jan Hus a Jan Žižka se v průběhu 19. století stali ztělesněním touhy Čechů po tom, aby mohli svůj občanský život žít plně ve svém rodném jazyce. Dnes, po stovkách let cizí okupace, jsou Češi svobodným národem, který si může o svých názvech a jménech rozhodovat sám a nemusí volit ta, jež mu byla vnucena imperiálními vládci. Lidé v anglicky mluvících zemích se v otázce postkoloniálních názvů a jmen, jako je Mao Ce-tung či Mumbaí, přizpůsobili preferencím jiných, větších zemí, a já se domnívám, že se stejným respektem by měli přistupovat i k Čechům. Z tohoto důvodu budu jména a názvy uvádět v jejich české podobě.

Rád bych vyzdvihl pomoc, kterou mi při práci na tomto projektu poskytla řada jedinců i institucí, a vyjádřil jim svou vděčnost. Nejprve a především jde o Davida Muhlenu, ředitele knihovny v Národním českém a slovenském muzeu a knihovně v Cedar Rapids v Iowě, který laskavě souhlasil se sepsáním předmluvy k této knize. David byl prvním, kdo mne k neskutečnému příběhu Jana Žižky přivedl a posloužil mi jako nedocenitelný partner v diskusi.

Dean Rod Henshaw a Liga Briedisová z Cowlesovy knihovny při Drakeově univerzitě mi laskavě poskytli privilegia hostujícího badatele, čímž mi umožnili přístup k tamní bohaté sbírce děl o náboženských dějinách, včetně několika klíčových, ale v obchodech nedostupných knih. Louise Alcornová z veřejné knihovny z West Des Moines mi pomohla získat významné knižní zdroje díky meziknihovním výpůjčkám.

Během mé krátké návštěvy České republiky si na mě ve svém nabitém programu udělalo čas několik odborníků na historii, kteří se se mnou podělili o své rozsáhlé znalosti. Vážím si pomoci Zdeňka Vybírala, Jakuba Smrčky a Marty Kratochvílové a mrzí mne, že mi okolnosti nedovolily setkat se i s  Milošem Drdou, tehdejším ředitelem Husitského muzea v Táboře. Vít Vlnas, ředitel Sbírky starého umění české Národní galerie si na mne vyhradil několik hodin, aby se mnou probral monumentální sochu Jana Žižky z Trocnova, která na Prahu shlíží z vrchu Vítkova. Památník byl vztyčen v roce 1950 po desetiletích sporů a průtahů jako připomínka prvního velkého vítězství husitů nad Zikmundovými křižáky – a jeho příběh je pozoruhodný sám o sobě. Následné zanedbání péče a nedávné zrestaurování sochy ilustrují zvraty a proměny Žižkova ukotvení v panteonu českých dějin.

Profesor David Holeton z Karlovy univerzity mi poskytl mnoho informací o náboženských dějinách českých zemí, některých jejich významných badatelích a o životě v postkomunistické Praze.

Gerry a Misha Griffithsovi z Cartesian Coordinates jsou nezávislí filmaři, jejichž snímek Blind Courage: The Unique Genius of Jan Zizka (2005) musí zhlédnout každý, kdo má o toto téma zájem. Díky rozmluvě s nimi jsem mohl čerpat z jejich zkušeností z natáčení v České republice a z rozhovorů s významnými odborníky na husitství.

Profesor Peter Gessner, ředitel Polského akademického informačního střediska na mé alma mater, Newyorské státní univerzitě v Buffalu, mi laskavě dovolil použít materiály, které shromáždil o obrazu Jana Matejka z roku 1874 „Bitva u Grunwaldu“, což je opět další pozoruhodný historický příběh.

„Praotec českého jazzu“ Emil Viklický mi umožnil na základě zkušeností z vlastního dětství za doby sovětské okupace pochopit, jakým způsobem byl Žižkův příběh včleněn do komunistické ikonografie. Zároveň mi pomohl i s překlady a stejně jako můj bratranec Terry Sasala a jeho přítel Stanislav Šimek také s vyhledáním informací o muzeích a galeriích v České republice. Darcy Bastonová byla mou báječnou zapisovatelkou. Paul Davis je nejen známý historik, ale také zdatný kartograf a jeho schopnosti byly zcela zásadní při přípravě map pro tuto knihu.

A především musím poděkovat Kathryn Lappegardové, své korektorce, redaktorce, poradkyni a bytosti, která mne podporovala – bez její pomoci a povzbuzování bych tuto knihu nedokázal napsat.

Victor Verney

Des Moines, Iowa

PROLOG

Kde jsou dnes svárliví králové?Planým slovem je jejich sláva...

– W. B. Yeats, „Píseň šťastného pastýře“ –

Ve 14. století v Evropě panoval nepokoj. Kolem roku 1300 dospěla staletí prosperity a růstu ke znepokojivému konci. Rozsáhlé změny předznamenávaly nový světový pořádek. Společenské struktury, o které se opírala zemědělská feudální společnost, začínaly zastarávat. Husitské revoluci z roku 1419 a Janu Žižkovi, který byl jejím zosobněním, lze porozumět jen ve vztahu k obecné krizi feudalismu, který se zmítal v předsmrtných křečích. Vzájemný propletenec náboženské a politické moci založený na vynucené službě poddaných připoutaných ke svým pánům se rozpadal. Složité a vzájemně provázané síly trhaly samo předivo společnosti. A jejich průsečíkem se staly české země. Češi, kteří svou domovinu označovali jako „zemi na pomezí“, seděli přímo na četných křižovatkách peněžní a kulturní výměny. Praha ležela na strategickém místě mezi řekami Labe, Odra a Dunaj. Skrze Čechy procházely dvě hlavní obchodní cesty – severo-jižní, mířící od Jadranu k Baltu, a východně-západní, která vedla od Bosporu k Lamanšskému průlivu. Ne všechny cesty již vedly do Říma. Papež Kliment V. v roce 1305 z „věčného města“ odjel, aby unikl vražedným vnitřním rozbrojům na území dnešní Itálie. Kliment hledal místo, které by bylo příznivější jeho zdraví, a našel Avignon ve Francii. O pětasedmdesát let později měla katolická církev hned tři muže, kteří tvrdili, že jsou tím jediným pravým papežem: Jednoho v Římě, dalšího v Avignonu a třetího v Pise. Toto „velké schisma“ podpořilo světskou moc králů a vzestup vznikajících národních států.

Urbanizace Evropy postupně sílila. Z rozvoje peněžního hospodářství vznikla nová společenská třída, měšťané, která dosáhla prosperity a sociálních výsad. Městská řemesla a obchodní vztahy vytvářely nové příležitosti pro poddané, z nichž se stávali kupci, první vtělení společenské skupiny, kterou dnes známe jako střední třídu. Ale ne všem, kdo opustili zemědělská hospodářství, se dařilo. Rostoucí městská chudina přetěžovala obecní infrastrukturu a tvořila plodné podhoubí pro morové rány, hlad a občanské nepokoje. Plavidla benátských a janovských kupců se vracela z obchodních cest plná cizokrajného zlata, koření a krys. Tito nezvaní návštěvníci a jejich souputníci – blechy – s sebou přinesli dýmějový mor. Počet obyvatel Evropy překonal její zemědělskou kapacitu. Nedostatek jídla a závratně vysoké ceny vedly k hladomoru, špatné výživě a šíření nemocí. Země Koruny české mor zasáhl poměrně lehce. K izolaci této vnitrozemské země hodně přispěla vzdálenost Čech od ruchu na moři a jejich hory. Epidemie, hladomory a války zredukovaly evropskou populaci do roku 1420 o jednu třetinu. Půda začala být méně vzácná a práce dražší. V Českém království a velké části Evropy poddaní opouštěli svá pole, nižší šlechta přicházela o sídla svých předků a Židé byli ve velkém vyháněni ze zemí, kde žili po celá staletí. Postavení katolické církve bylo vážně ohroženo, což vedlo ke vzniku duchovního vakua a všudypřítomnému pocitu zoufalství.

V Čechách zavládlo s koncem přemyslovské dynastie v roce 1306 politické vakuum. V jeho pozdějších fázích staré nepřátelství mezi Germány a Slovany přerostlo z prostých kmenových potyček v pevně zakořeněné mocenské konflikty. V Praze sice byla již od 11. století početná německá kolonie, ve 13. století ale došlo k přívalové vlně germanizace. Čeští králové čelící neústupnosti šlechty povolali jako její protiváhu německé měšťany. Jejich výsadní postavení v městských ceších a při tamních kostelech popudilo domácí Slovany a tento protiněmecký postoj rostl další tři století, až nakonec vybuchl v otevřenou válku.

Když zemřel Václav III., poslední mužský potomek rodu Přemyslovců, aniž by po sobě zanechal syna, v zemích Koruny české zavládl chaos. V době, kdy mezi německými měšťany a českou šlechtou vypukla otevřená občanská válka, vznesla nárok na trůn jeho sestra Eliška. Když byl císařem Svaté říše římské zvolen Jindřich VII. Lucemburský, Češi jej oslovili a vládce souhlasil se sňatkem svého syna Jana Lucemburského s Eliškou Přemyslovnou a přislíbil zachovat české svobody, práva a privilegia. Jan v roce 1310 dorazil na pozvání českého sněmu do Prahy k volbě, a tím byla zahájena vláda lucemburské dynastie. Česká šlechta Jana nikdy nepřijala. Považovala ho za cizince a vetřelce. Jan se na státnickou činnost povahově nehodil a svému království věnoval jen minimum času i energie. Místo toho raději vyhledával různá místa v Evropě a účastnil se křížových tažení a válek. Nemluvil česky a česká šlechta neměla chuť učit se francouzštině. Její nepřátelský postoj prosakoval i mezi prostý lid.

Po smrti svého otce se Jan musel věnovat i rodnému Lucembursku, takže býval v Českém království přítomen ještě méně. Šlechta se proti němu opakovaně bouřila, což Jana nutilo vracet se do země s cizími armádami, aby ji zkrotil. Jana, který toužil žít dobrodružným životem rytíře, toto neustálé přetahování unavovalo, takže panstvu v řadě věcí ustoupil. V roce 1318 se v domažlických úmluvách prakticky vzdal moci v zemi, propustil všechny zahraniční poradce a úředníky a přislíbil, že do země nepřivede cizí vojsko. Aristokraté se oplátkou zavázali, že se nebudou bouřit. Od té doby Jan trávil většinu času mimo Čechy a vracel se jen občas, aby vybral peníze anebo vojáky.

Konec ukázky

Table of Contents

Předmluva

Úvod

Prolog