DŮLEŽITÉ UPOZORNĚNÍ

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, dekompilovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

Děkujeme že elektronické knihy nelegálně nešíříte. Podporujete tak vznik dalších elektronických titulů. Kopírování zabíjí elektronické knihy!

Tahle kniha vám nedá spát. Je jako pravý thriller – poutavá a znepokojující. Rachel Wardová přichází s děsivými, a přece zcela reálnými možnostmi, díky nimž tento román osloví každého z nás. Je nezapomenutelný.

Blíží se vaše číslo?

Barry Cunningham

www.egmont.cz

Ukážka z elektronickej knihy

Numbers. Time to Run

Original English language edition first published in 2009 under the title NUMBERS by The Chicken House, 2 Palmer Street, Frome, Somerset, BA11 1DS

Translation Copyright © Chicken House Publishing Ltd

Text copyright © RACHEL WARD 2009

All character and place names used in this book are (c) RACHEL WARD and cannot be used without permission.

Jacket and interior design Steve Wells

Vydalo nakladatelství EGMONT ČR, s.r.o., v Praze roku MMXI jako svou 3021. publikaci

Z anglického originálu Numbers. Time to Run přeložila Marie Fulková

Odpovědný redaktor Stanislav Kadlec

Technická redaktorka Alena Mrázová

Sazba Martin Mráz

TS 14. První vydání

Tisk Finidr, s.r.o.

ISBN 978-80-252-1904-1

Ozzymu, Ali a Peterovi

Kapitola 1

Jsou místa, kam chodí děti jako já rády. Smutný děti, špatný děti a osamělý děti. Děti, který jsou jiný. Kterýkoli den v týdnu, když víte, kde hledat, najdete nás tam; za obchodama, v postranních uličkách, pod mostama u řek a kanálů, kolem garáží, v dřevěných boudách, na parcelách. Jsou nás tisíce. Pokud se ovšem rozhodnete nás vyhledat. Většina lidí to totiž nedělá. Když nás zahlédnou, dívají se jinam a předstírají, že tam nejsme. Je to tak jednodušší. Nevěřte těm kecům o tom, že každý má šanci – když nás vidí, jsou rádi, že nechodíme do školy s jejich dětma, nerušíme je v hodinách, nekazíme jim život. Stejně tak učitelé. Myslíte, že jsou zklamaný, když se nedostavíme k zápisu? Rozumějte laskavě, oni se smějí – nechtějí takový děti ve svých třídách a my zase nechceme být tam.

Většinou se potulujeme v malých skupinkách, dva nebo tři, celý hodiny. Já jsem nejraději sama. Jsem ráda, když najdu místo, kde nikdo není – kde se nemusím na nikoho dívat, kde nevidím jejich čísla.

Proto jsem chtěla vypadnout, když jsem dorazila do svý oblíbený skrýše dole u kanálu a zjistila, že tam někdo přišel přede mnou. Kdyby to byl někdo cizí, nějaký starý houmlesák nebo feťák, musela bych jít někam jinam, jasně, ale k mýmu štěstí to byl jeden kluk ze „speciální“ třídy pana McNultyho. Roztěkaný, vyčouhlý, ukecaný kluk, kterýmu říkali Pavouk.

Zasmál se, když mě uviděl, vykročil přímo ke mně a zamával mi prstem před obličejem. „Fracku, fracku! Co tu děláš, holka?“

Trhla jsem sebou a dívala se do země.

Pustil se do mě. „Nemohla si už vydržet další den s Cvokem? Nic proti tobě, Jem – von je psycho. Neměli by ho vyhodit, co?“

Pavouk je veliký, vysoký. Jeden z těch lidí, co stojí těsně před váma a neví, kdy odprejsknout. Myslím, že proto se ve škole tak často připlete do rvačky. Celou dobu vám zblízka civí do obličeje, můžete ho cítit. Dokonce i když se otočíte a jdete pryč, pořád tam je – vůbec nerozumí znamením, nikdy nepochopí, co mu naznačujete, nedojde mu to. Výhled na něho mi zakrýval okraj kapuce, ale když se nade mnou vztyčil a já instinktivně uhnula hlavou, naše oči se na chvíli setkaly a bylo to tam. Jeho číslo. 15122009. To byl další důvod, proč jsem se cítila nesvá. Chudák blbeček, nemá šanci s takovým číslem, nebo jo?

Každý nějaký má, ale počítám, že jsem jediná, kdo je vidí. No, až tak přesně je nevidím. Tak nějak visí ve vzduchu; objevují se v mý hlavě. Cítím je někde vzadu za očima. Ale jsou skutečný. Je mi jedno, jestli mi nevěříte – poslužte si, ale já vím, že jsou skutečný. A vím, co znamenají. Přišla jsem na to ten den, kdy máma umřela.

Vždycky jsem čísla viděla, alespoň pokud si vzpomínám. Myslela jsem, že každý má nějaký číslo. Když jsem šla po ulici a mý oči se setkaly s očima někoho jinýho, byla tam, jejich čísla. Odříkávala jsem mámě čísla lidí, když mě ještě vozila v kočárku. Myslela jsem, že jí to dělá radost. Že si myslí, že jsem hrozně chytrá. Jo, jasně.

Šly jsme ovyklou cestou po High Street pro podporu, vyzvednout si peníze na týden. Čtvrtek byl normálně dobrým dnem. Pak si koupila to svinstvo v dřevěný barabizně dole v naší ulici a několik hodin byla šťastná. Každý napjatý sval v jejím těle se uvolnil, povídala si se mnou, dokonce mi někdy i četla. Vykřikovala jsem radostně čísla lidí, když jsme se hnaly kolem nich. „Dvě, jedna, čtyři, dvě, nula, jedna, devět! Sedm, dvě, dvě, nula, čtyři, šest!“

Najednou trhla kočárkem, zastavila ho a otočila k sobě. Dřepla si a chytila se oběma rukama opěradel po stranách. Zaklínila mě svým tělem, svírala opěradla tak silně, že jsem viděla naběhlý žíly na jejích pažích, modřiny a vpichy po jehlách, zřetelněji než jindy. Dívala se mi přímo do očí a ve tváři měla zlost. „Poslouchej, Jem,“ slova jako by vyplivovala ústy, „nevim, co to vlastně děláš, ale chci, abys přestala. Třeští mi z toho hlava. Dneska to rozhodně nepotřebuju. Ano? Nepotřebuju to, tak… sakra… buď… zticha.“ Slabiky bodaly jako rozzuřený vosy a jed stříkal všude kolem mě. A celou dobu, co jsme tak seděly a dívaly se do očí, viděla jsem její číslo otisknutý v mý lebce; 10102001.

O čtyři roky později jsem pozorovala muže v omšelým obleku, jak zapisuje na list papíru Datum úmrtí: 10.10.2001. Našla jsem ji ráno. Vstala jsem jako obvykle, sbalila si věci do školy a vzala si nějaký cereálie. Bez mléka, protože smrdělo, když jsem ho vyndala z lednice. Odsunula jsem krabici stranou, zapnula konvici a jedla svý oblíbený kokosový lupínky, zatímco se voda vařila. Pak jsem mámě udělala černou kávu a opatrně ji nesla do jejího pokoje. Pořád byla v posteli, tak nějak divně nakloněná. Měla otevřený oči a na dece před ní byly zvratky. Položila jsem kávu na podlahu blízko injekční jehly.

„Mami?“ řekla jsem, přestože jsem věděla, že mi neodpoví. Už tam nikdo nebyl. Odešla. A její číslo taky. Vzpomněla jsem si na ně, ale když jsem se podívala do jejích tupých, prázdných očí, už jsem ho neviděla.

Stála jsem tam několik minut, několik hodin – nevím. Pak jsem sešla ze schodů a řekla to paní v bytě pod náma. Šla se nahoru podívat. Nechala mě čekat před bytem, jako bych to už neviděla, pitomá kráva. Za třicet vteřin byla venku, proběhla kolem mě a na chodbě se pozvracela. Když přestala, utřela si ústa kapesníkem, odvedla mě zpátky do svýho bytu a zavolala ambulanci. Pak přišli všechny ty lidi – lidi v uniformě – policie, muži ze záchranky; lidi v oblecích – jako ten s deskama a papírem; a paní, která se mnou mluvila, jako bych byla retardovaná, a odvedla mě pryč, jak jinak, z jedinýho místa, který jsem znala.

V jejím autě, na cestě bůhvíkam, jsem si to znovu a znovu v hlavě přehrávala. Tentokrát ne čísla, slova. Dvě slova. Datum úmrtí. Datum úmrtí. Kdybych byla věděla, co to znamená, mohla jsem jí to říct, zastavit ji. Byl by v tom rozdíl? Kdyby věděla, že spolu budeme jen sedm let? Bylo by, sakra – stejně by zůstala feťačkou. Neexistovalo nic na zeměkouli, co by ji zastavilo. Byla závislá.

Nechtěla jsem zůstat pod mostem s Pavoukem. Přestože jsem byla venku, cítila jsem se zavřená, chycená s ním do pasti. Zaplňoval celý prostor svýma dlouhýma rukama a nohama, neustále se pohyboval – škubal sebou – a ten puch. Plížila jsem se kolem něho ven na pěšinu.

„Kam deš?“ křičel za mnou a jeho hlas duněl mezi betonovýma zdma.

„Tak se projít,“ zamumlala jsem.

„Dobrá,“ řekl a přilepil se na mě. „Projdem se a pokecáme,“ řekl, „projdem se a pokecáme.“ Srovnal krok a byl tak blízko mě, že se otíral o mý rameno. Šla jsem se sklopenou hlavou, staženou kapucí, a koukala na štěrk a odpadky na pěšině pod mýma teniskama. Poklusával vedle mě. Museli jsme vypadat pitomě, já, malá na svých patnáct, a on jako černá poskakující žirafa. Snažil se trochu klábosit, ale já ho ignorovala. Doufala jsem, že to vzdá a odejde. Bez šance. Počítám, že i kdybyste mu řekli, ať odprejskne a nechá vás na pokoji, stejně by to neudělal.

„Tak ty si tady nová, co?“ Pokrčila jsem rameny. „Vykopli tě ze starý školy? Zkažená holka, co?“

Vykopnutá ze školy, vykopnutá ze svýho posledního „domova“ a toho před ním a ještě před ním. Lidi mě, zdá se, nechápou. Nechápou, že potřebuju trochu prostoru. Pořád mi říkají, co mám dělat. Myslí tím nějaký pravidla a rutinu a mytí rukou, a věří, že tak bude všechno v pořádku. Nemají o tom ani páru.

Sáhl si do kapsy. „Chceš cígo? Nějaký mám, podívej.“

Zastavila jsem se a pozorovala, jak vytahuje zmačkanou krabičku. „Tak jo.“

Podal mi cigaretu a škrtnul zapalovačem a já vtáhla vzduch a spolu s ním i jeho puch. Rychle jsem ucouvla a vydechla. „Dík,“ zamumlala jsem.

Potáhl kouř z cigarety, jako by to byla ta nejlepší věc na zeměkouli, pak vyfoukl teatrálně kouř a usmál se. A já si pomyslela Ani ne tři měsíce a šlus. Všechno, co ten chudák blbeček má, je ulejt se ze školy a zakouřit si u kanálu. Tomu byste neřekli život, co?

Posadila jsem se na hromadu starých železničních pražců. Nikotin mě trochu zbavil nervozity, ale Pavouka nezklidnil. Byl jednou nahoře, jednou dole, šplhal po pražcích, skákal dolů, balancoval na okraji kanálu po špičkách a zase uskakoval zpátky. Pomyslela jsem si Takhle skončí, pitomý pako, skočí z vejšky a zlomí si ten svůj zatracenej vaz.

„Nemůžeš se zklidnit?“ řekla jsem.

„Ne, nejsem socha. Nejsem vosková figurína vod Madam Tussaud. Mám spoustu energie, člověče.“ Předvedl na pěšině jakýsi taneček. To mě rozesmálo, nemohla jsem si pomoct. Bylo to poprvý za několik let. Zašklebil se na mě.

„Máš hezkej úsměv,“ řekl.

To mě nadzvedlo. Nesnáším osobní poznámky. „Běž do hajzlu, Pavouku,“ řekla jsem, „do hajzlu.“

„Klídek, člověče. Nic sem tim nemyslel.“

„Jo, dobře… ale nesnáším to.“

„Ty se nerada díváš na lidi, co?“ Pokrčila jsem rameny. „Lidi si myslej, že si divná, pořád se díváš do země, nikomu se nepodíváš do vočí.“

„Jo, to je taky vosobní. Mám svý důvody.“

Otočil se a odkopl kamínek do kanálu. „Jasně. Poslouchej, už ti nikdy neřeknu nic hezkýho, jo?“

„Jo,“ řekla jsem. V mý hlavě se rozeznělo poplašný zvonění. Část mě to chtěla víc než cokoli jinýho na světě – mít někoho, s kým se můžu toulat, být jako každý jiný. Zbytek ve mně křičel, abych vypadla a nenechala se zblbnout. Nakonec si na někoho zvyknete a začnete ho mít rád, dokonce – a on pak odejde. Všichni odcházejí. Dívala jsem se na něho, jak neustále poskakuje z nohy na nohu, sbírá kamínky a hází je do vody. Nechoď tam, Jem, pomyslela jsem si. Za pár měsíců bude pryč.

Když se ke mně otočil zády, tiše jsem vstala ze svýho místa na hromadě pražců a dala se na útěk. Žádný vysvětlování, žádný loučení.

Slyšela jsem, jak za mnou křičí: „Hej, kam běžíš?“ Chtěla jsem, aby tam zůstal, nepronásledoval mě. Jeho hlas slábl, když se vzdálenost mezi náma zvětšovala.

„Jo, dělej si, co chceš. Nashle zejtra, člověče.“

Kapitola 2

Cvok zapráskal bičem. Někdo ho musel rozhodit – asi musel něco větřit. Konec flákání, odmlouvání, sklonit hlavy, souhrnný test z angličtiny, třicet minut. Potíž je v tom, že když mi někdo něco nařídí, mám problém. Mám chuť říct, aby vypadnul, že to udělám, až budu sama chtít. Ale to nešlo. Nepleťte se, umím číst, jakž takž, ale nejsem moc rychlá. Můj mozek potřebuje čas na to, aby roztřídil slova. Když se snažím číst rychle, všechno se splete dohromady a slova nedávají smysl.

Nicméně jsem se tentokrát snažila co nejvíc. Opravdu. Karen, moje pěstounka, mi vyčinila za to, že jsem vzala roha ze školy. Víte, jak to chodí, že jo? „Je čas se ukáznit… je důležité získat nějakou kvalifikaci... život není zkouška na divadle…“ Hovořila se školou, s mojí sociální pracovnicí – obvyklý výhrady – a já se rozhodla, že se už dál nebudu hádat. Polepším se, trochu sklopím hlavu, jen ať mě nechají aspoň trochu dýchat.

Všichni byli zticha, to byla změna. Postřehli Cvokovu špatnou náladu a rozhodli se neprudit. Ozývalo se slabý šoupání a vzdychání, ale v zásadě každý tiše seděl a pracoval – nebo to předstíral – když, bez jakéhokoli varování, něco ve třídě explodovalo. Dveře se vyvrátily v pantech a práskly do zdi za nima a dovnitř vrazil Pavouk jako vystřelený z děla, klopýtal a skoro upadl. Rázem se nálada změnila. Děcka se začaly smát a pošklebovat a pokřikovat na něho.

Cvoka to nevyvedlo z míry. „Co to má znamenat, takhle vrazit do třídy? Běž na chodbu a vrať se zpátky jako civilizovaný člověk.“

Pavouk se šinul dopředu, přehnaně vzdychal a otočil oči ke stropu. „Ale, pane. Už sem tady, no ne? Sem tady.“

McNulty promluvil tiše, ale důrazně, jestli chápete, co myslím. Jako kdyby měl věci pod kontrolou. „Udělej, co říkám. A pak budeme pokračovat.“

„Proč to děláte, pane? Já tady nemusim bejt, ale sem tu. Chci se učit, pane.“ Ironický pohled do třídy a následný posměšky. „Proč mi působíte takový hoře?“

Cvok se zhluboka nadechl. „Nevím, proč ses rozhodl sem dnes přijít, ale něco tě sem zřejmě přivedlo. Pokud se k nám chceš připojit, a já doufám, že ano, musíš jít ven a vrátit se klidně, jak jsem tě žádal, a budeme pokračovat v hodině.“

Nastala dlouhá pauza, v níž se dívali jeden na druhýho. My ostatní jsme byli zticha a čekali, jak se to vyvine. Tentokrát stál Pavouk skoro nehnutě, zíral na Cvoka, jen klátil jednou nohou. Pak se otočil a vyšel na chodbu. Všechny oči ve třídě ho pozorovaly, dokud nezmizel. Odešel nadobro? Když se znovu objevil, ozvalo se tlumený mumlání. Vešel vzpřímeně, v celý svý výšce, a byl nezvykle klidný. Na prahu se zastavil. „Brý ráno, pane,“ řekl a kývl směrem ke Cvokovi.

„Dobré ráno, Dawsone.“ V očích McNultyho byl obezřetný výraz, nebyl si jistý, jak si má Dawsonův ústup vyložit. Znepokojilo ho, že vítězství bylo tak snadný. Položil vědomostní test, papír a pero na Dawsonovu lavici. „Posaď se, chlapče, a pracuj co nejlépe.“ Pavouk se loudal k lavici, zatímco McNulty se vrátil ke stupínku a pozoroval nás. „No tak, všichni se uklidněte. Máte dvacet pět minut. Uvidíme, jak to zvládnete.“

Ale Pavoukův nečekaný návrat narušil hodinu. Začali jsme debatovat a všude kolem to bzučelo. Každý se vrtěl, odmlouval, židle vrzaly po podlaze. McNulty se pokoušel nás zpacifikovat a vrátit k práci: „Oči na stránku, prosím.“ „Věnujte se sami sobě.“ Sváděl prohranou bitvu.

Co se týče mě, slova přede mnou pluly a tancovaly. Neměly žádný význam, tvar jako čínština nebo arabština. Nemohla jsem přestat hloubat o tom, jestli jsem já nebyla příčinou Pavoukova návratu. Dole u kanálu jsem měla pocit, že mezi náma něco začíná, a to mě vyděsilo. Od tý doby jsem se mu vyhýbala, ale neměla jsem důvod k domněnce, že Pavouk na mě myslí, až doteď. Protože bych mohla přísahat, že když se loudal ke svý lavici, mrkl na mě. Zatracený nervák. Jak na to přišel?

Po obědě už měl Cvok dost. V hluku, smíchu, všeobecným pokřiku najednou přestal. „Dobrá, odložte knihy, pera a papíry. Všichni. Hned.“ Co ho tak nadzvedlo? „No tak, skončete.Všechno odložte. Musíme si promluvit.“ Oči v sloup, zívání – jasně, je to tady, dojde k výživný debatě. Uložili jsme si věci do tašek nebo je zastrkali do kapes a čekali na známou nalejvárnu: „Nepřijatelné chování… nedůstojné studentů... nedostatek respektu…“ Ale nic takovýho se nestalo.

Místo toho chodil sem a tam mezi lavicema, zastavoval se, každýmu z nás něco řekl a šel dál. „Nezaměstnaný.“ „Holka v pokladně.“ „Popelář.“ Když došel ke mně, ani se nerozmýšlel. „Uklízečka,“ řekl a pokračoval v chůzi. Vrátil se ke stupínku a otočil se tváří k nám. „Tak, jak se teď cítíte?“

Civěli jsme do lavic nebo z okna. Cítili jsme se přesně tak, jak chtěl. Jako hovno. Všichni jsme věděli, jaká budoucnost nás čeká po škole a nepotřebovali jsme, aby nám to ta nateklá malá bradavka připomínala.

Pak Pavouk zabreptal: „Já se cejtim fajn, pane. Je to jen váš názor, je to tak? Nejsme k hovnu. Já můžu dělat všechno, co chci.“

„Ne, Dawsone, je to holá pravda a chci, abyste to všichni věděli. S postojem, jaký teď zastáváte, směřujete právě tam. Nicméně, pokud se trochu vzchopíte, soustředíte, budete se poslední rok ve škole co nejvíc snažit, může to být jiné. Když složíte závěrečné zkoušky na druhém stupni, obdržíte dobré doporučení od školy a můžete dosáhnout mnohem víc.“

„Moje máma je pokladní.“ To byla Charmaine dvě lavice ode mě.

„Ano, na tom není nic špatného, ale ty, Charmaine, bys mohla být obchodní manažerkou, kdybys chtěla. Vy všichni se musíte dívat trochu dál, uvědomit si, čeho chcete dosáhnout. V jakém se vidíte zaměstnání? No tak, co budete dělat za rok, za dva, za pět let? Lauro, začni.“

Obešel třídu. Většina z děcek neměla ani páru. Nebo si spíš uvědomily, že jeho odhad byl docela přesný. Když došel k Pavoukovi, zadržela jsem dech. Kluk bez budoucnosti, co by tak mohl říct?

Samozřejmě to vzal jako výzvu. Seděl na opěradle židle obrácený k davu. „Do pěti let se budu projíždět po ulicích v černým BMW se skvělým sound systémem a prachama v kapse.“ Ostatní kluci se pošklebovali.

McNulty se na něj opovržlivě podíval. „A jak toho, Dawsone, hodláš dosáhnout?“

„Jedno k druhýmu, pane. Kupovat a prodávat.“

McNultyho tvář se změnila. „Krádeže, Dawsone? Drogový dealer?“ řekl chladně. Zakroutil hlavou. „Téměř jsem ztratil řeč, Dawsone. Porušovat zákon, přinášet neštěstí. To je tvoje aspirace?“

„Je to jedinej způsob, jak každej z nás může získat prachy, člověče. Co máte za auto, pane? Tu malou červenou Astru na parkovišti? Učíte? Makáte dvacet let? Řikám vám, já nechci jezdit v nějaký Astře.“

„Posaď se na židli, Dawsone, a buď zticha. Někdo jiný, prosím. Jem, a co ty?“

Jak jsem mohla vědět, co se mnou bude? Nevěděla jsem ani, kde budu bydlet v dohledný době. Proč nás ten člověk mučí a my se tu svíjíme? Zhluboka jsem se nadechla a řekla nejlíbezněji, jak dovedu, „Já, pane? Já vim, co chci.“

„To je dobře. Pokračuj.“

Podívala jsem se mu zpříma do očí. 25122023. Kolik mu je teď? Čtyřicet osm? Čtyřicet devět? Stane se to, až odejde do penze. Na Vánoce. Život je krutý, co? Ty Vánoce zkazí život celý jeho rodině, zbytek jejich života. Tak je to správný, bastard jeden.

„Pane,“ řekla jsem, „chci bejt přesně… jako… vy.“

Na chvíli se rozzářil, napůl se usmál, pak si uvědomil, že si dělám srandu. Tvář mu poklesla a zavrtěl hlavou. Ústa tvořila ostrou čáru a mohli jste vidět jeho vystouplý kosti, jak zatnul čelist.

„Vyndejte si učebnice matematiky,“ vyštěkl. „Ztrácím s vámi čas,“ zamumlal. „Ztrácím čas.“

Cestou ze třídy mě dohnal Pavouk. Obyčejně to nedělám, ale natáhla jsem ruku po jeho, tak nějak samovolně.

„Jako vy, pane,“ řekl a pochvalně přikyvoval. „Dostala si ho. Patří mu to.“

„Dík,“ řekla jsem. „Pavouku?“

„Jo.“

„Neděláš do drog, nebo jo?“

„Ne, nic tvrdýho. Jen sem ho chtěl vytočit. Někdy je to docela snadný. Deš domů?“

„Jo, mám zaracha.“ Potřebovala jsem se několik minut zdržet a počkat, až ostatní děcka vypadnou. Karen bude čekat venku před bránou. Rozhodla se doprovázet mě do školy a ze školy do doby, než „získám její důvěru.“ V žádným případě jsem nestála o to, aby mě s ní někdo viděl.

„Tak zatím čau.“

„Jasně, čau.“ Vykopl tašku ze dveří a vystřelil za ní. Když jsem ho tak pozorovala, pomyslela jsem si Drž se zpátky vod drog, Pavouku. Kristepane, je to nebezpečný.

Koniec ukážky

Table of Contents

cisla01.png

Kapitola 1

Kapitola 2