Francois Cavanna: Les Ritals

Vydání knihy podpořilo Ministerstvo kultury České republiky.

Cet ouvrage, publié dans le cadre du Programme d’aide à la publication F. X. Šalda, a bénéficié de la collaboration de l’Institut français de Prague.

Tato kniha vychází za pomoci programu na podporu publikační činnosti F. X. Šalda Francouzského institutu v Praze.

Copyright © Editions Belfond – Paris 1978

Copyright © Editions Albin Michel – Paris 1996

Translation © Tomáš Kybal, 2020

ISBN 978-80-7511-575-1

ISBN 978-80-7511-576-8 (e-pub)

ISBN 978-80-7511-577-5 (pdf)

Všem

Cavannovým

Taravellovým

Giovanaleovým

Gariboldiovým

Cisticerchiovým

Nardelliovým

Bocciarelliovým

Malobertiovým

Pavariniovým

Burganiovým

Simonettovým

Gaspariniovým

Pianettiovým

Pelliciaovým

Bergonziovým

Ferrariovým

Farinottiovým

Sargienteovým

Redivovým

Manfrediovým

Colucciovým

Stalettiovým

Peraniovým

Draghiovým

Brasciovým

Villaovým

Luccaovým

Roccaovým

Porroovým

Roffiovým

Rossiovým

Ricciovým

Lozziovým

Pratiovým

Toniovým

…

a všem těm,

díky kterým Východní předměstí

není Západní předměstí.

To mluví malý kluk. Je mu mezi šesti a šestnácti, to podle toho. Ne míň než šest, ne víc než šestnáct. Někdy mluví v přítomném čase, někdy v minulém. Někdy začne v přítomném a končí v minulém, a někdy zase naopak. S pamětí to tak je, odchází a zase přichází. Ne že by se to kvůli tomu těžko četlo, to vůbec ne, ale myslel jsem, že bude líp říct vám to předem.

Je to než samá pravda. Chci říct, není tam nic vymyšleného. Ten kluk, to jsem já, když jsem byl kluk, přesně s mými tehdejšími pocity. Aspoň myslím. Řekněme, že je to kluk z té doby znovu prožitý tím, kým je dneska, který tak silně pociťuje okamžik, jejž znovu prožívá, že si neumí představit, že by ho byl prožil jinak.

Metry

V neděli ráno, když je hezky a když se nejde rýt zahrada nějakého měšťáka nebo prošťouchnout nějaká přetékající senkrůvna, otevře táta okno, to do ulice, a opravuje metry.

Dřevěné metry. Zednický metr je dřevěný, celý žlutý. Truhlářský metr taky, ale nemá na konci každého dílu panty – táta tomu aspoň říká panty –, aby díly držely pěkně rovně, když se metr rozloží. Jak to dělají truhláři, to nevím. Kvůli pantům se zednické metry často lámou. Dřevo je tenké, pracky jsou velké, celé rozpukané a tvrdé a metr křup, a zlomí se. Zedník kleje porco Dio, máchá Panenku Marii v hovně a vynadá mladýmu. Mladej, to je učedník. Když jde něco šejdrem, vynadá se jemu. Je mu to jedno, od toho tam je a je to lepší než se nechat nasírat ve škole. Má na rameni truhlík malty nebo dva pytle štuku, z toho jeden na hlavě, kvůli rovnováze, nebo na lokti koš plný flašek, a běhá. Po zemi i po žebříku. Mladej u zedníků, který neběhá, ten aby si brzo hledal práci někde v kanceláři.

Táta je mladej, ale ne tak docela učedník. Na to už nemá věk. Učedníci, těm on vynadá, to jo, a ještě víc než sami zedníci. To, co je, se jmenuje přidavač. To znamená, že maká jako zedník a bere jako mladej. Táta, zlatá povaha. A pak, on neumí číst. Zedník, ten musí umět číst plán. Ecco. Tu comprende, Vidžon? Táta rozumí.

A jo. „Vidžon“, to je taková milá zdrobnělina za Luigi, en dialetto. Jako bys řekl „Ludvo“.

Kousky polámaných metrů, ty on sbírá po stavbách, napravo nalevo, celý spokojený, a přitom si zpívá písničku beze slov a bez melodie, spíš veselé mručení, jako si člověk zpívá jen sám pro sebe, když je rád na světě a nechce kvůli takové maličkosti rušit lidi. Sbírá je a dává do kisny na krámy. Všichni zedníci mají kisnu na krámy. Je to bedna, dost velká, těžká jak čert, už když je prázdná, vepředu s bazmekem na visací zámek a po stranách s železnými cojky, kudy se provlékne řemen, když se jde na jinou stavbu. Je těžká, protože je udělaná z odřezků prken z lešení, čtyři centimetry silných, nebo z dubových dveřních veřejí od chlíva, všechno stlučené krováky a na rozích pobité tlustými kusy šrotu, jako třeba kusy kolejnic, koňskými podkovami, obrovskými vingly, kusy litinového zábradlí, aby to bylo pořádně pevné. Aby to bylo pevné, to je utkvělá myšlenka každého zedníka. A protože má zároveň hrůzu ze šroubováku a z dláta na dřevo, nářadí pro ženský a podobný věrolomníky, jde na to s velkou posilou hřebíků, čím víc je hřebíků a čím jsou větší, tím je to pevnější, dobře si zapamatuj, co ti říkám, špunte. Jednou jsem viděl kisnu na krámy, která měla nohy ze čtyř žehliček přiheftnutých k tomu ohnutými hřebíky, aby dno kisny nestálo v bahně. Ten chlapík na ni byl děsně pyšnej.

Vedle toho, že je těžká sama o sobě, ta kisna, je navíc těžká od krámů, co má v žaludku. Hlavně osobní nářadí, posvátná tabu, kterých nemá nikdo právo se dotknout, nebo platíš litr. Když ji otevřeš, udělá to mrak smíchaný ze šmolky na prádlo na střílení linky a z červeného okru na falešné cihly, máš toho plné ruce, plnou držku, nemůžeš říct, žes na to nesáhl, pěkně zaplať litr, lumpe. Vůně toho práškového červeného okru, to je teda něco.

Kisny na krámy, těch má táta fůru. Na každém staveništi, kde se zrovna dělá, má dvě nebo tři. Plus tucet v našem sklepě. Plus jednu v kuchyni, na kterou máma nadává. Plus jednu v koutě, kde mám postel, s hrůzostrašným a rozbitým visacím zámkem. Plus několik dalších v boudách na nářadí v zahradách, které v neděli ryje, aby si vydělal nějaké sous, o kterých máma neví, že je má – teda spíš neví, kolik přesně. Plus několik dalších v tak tajných koutech, že na ně sám zapomněl. Vlastně, jestli už toho máte dost, jen mi to hned řekněte, protože já jak začnu vyprávět o tátovi, tak je na nějakou dobu o zábavu postaráno.

Táta otevře okno a opravuje metry. Proč okno? Protože to je jediný kout, který mu máma povolí. Má na úklid jenom neděli dopoledne, přes týden ho dělá u jiných, a odpoledne prádlo. V neděli dopoledne je u nás frkot a hubování. Táta má betonový okenní parapet jako pracovní stůl, rozloží si na něm svoje krámy. Ten kovový cajk, kam se strká tyčka na zavírání okna, funguje jako kovadlinka, a dokonce pěkně šikovná kovadlinka, díky díře, kterou má uprostřed. Díra mu slouží k vytloukání nýtů z kusů polámaných metrů, obvod díry mu slouží k nýtování hřebíků, které slouží jako nýty na konci nových metrů. Ze svazečku starých metrů udělá táta jeden nový. Když je hotový, prohlédne si ho celý spokojený proti slunci. Metr má přesně ten počet dílků, co má mít, pět na jednoduchý metr, deset na dvojitý, přesně ten počet, ani o dílek víc nebo míň, doprdele, táta, to není žádný blbec. Jsem na něho moc hrdý.

Jednoho dne se táty zeptám:

„Táto, a proč ty čísla nejdou za sebou?“

Táta se na mě podíval, koutkem úst vyplivl dlouhý střik močky z baga oknem – pro to ho taky moc obdivuju – a řekl:

„Ma, qué nouméros?“

„Čísla na metru. Tady je 60 a hned potom je 25 a hned potom 145…“

„Ma, na co potřebuješ čísla? Podíváš se, kolik je dílků, a basta, va bene. Čtyři dílky, to znamená osmdesát. Ecco. A malý centimetry, úplně malý, co jsou navíc, napočítáš na prstech, přibližně, no, nesmí se ztrácet čas volovinama, poniváč malta, to víš, malta, ta nepočká.

Myslím, že toho dne táta zavětřil, že jeho senátor (nikdy po sluchu dobře nerozlišoval rozdíl mezi senátor a synátor) už je jednou nohou v kanceláři.

Když už toho má táta dost, poslouchat od své polovičky, že je budižkničemu a Talián, jde se projít na ulici. Máma by mu mohla dál nadávat oknem, ale má svou hrdost, ona je Francouzka, nebude někde na náměstí dělat lidem divadlo, na to je moc hrdá. Spokojí se s mrmláním do zdi, hrubým chraplavým a zahleněným hlasem, když nenávistně natřásá cíchy, a všichni budižkničemové světa přitom pěkně dostanou svůj díl, nikoho nejmenuju, a všichni ti libovci, všichni ti zavšivení trhani, co přicházejí Francouzům ujídat chleba, a přitom nemají odvahu říct vám do ksichtu, ať jdete do hajzlu, banda pokrytců, kdo je chytrý, ten se dovtípí.

Máma, to je pane pruďas!

Já taky vypadnu na ulici, jinak mě čeká voskování podlahy, leštění nohou od stolu lištu po liště – tyhle mrchy mají kudrlinek, darovala ho jedna milostpaní, když se zařizovala moderním nábytkem – nebo šlehání bílků na sníh, až z toho budu mít v rukou křeče. Schodiště se bere po čtyřech schodech, tři patra prošpikovaná pachem staré moči a vařených raviol, hajzlíky jsou v mezipatře, bez odpadu a pořád ucpané, naštěstí mezi každým mezipatrem prochází pode dveřmi závan nedělních raviol, to tě zase vzpruží až do dalšího děsu.

Ulice, to je ulice Svaté Anny v Nogent-sur-Marne na Východním předměstí, šest kilometrů od stanice Nation, mezi Bois de Vincennes a Le Perreux.[1] Ulice Svaté Anny! Ó jé, to je pro mě velké sousto! Nechte mě trochu vydechnout.

1 Ne, hlavně tam nechoďte! Nechoďte se dívat na mou ulici! Kdybyste věděli, co s ní udělali! Jedno velké rumiště, poušť, kde za kriminálem parkují auťáky, něco strašného, beznaděj, smrt… Už čtyřicet let ji nechávají padat, zákaz opravování, násilné vystěhovávání. Z hlučných doupat jsou studené ruiny, v oknech už nevlají bílé košile a velké červené pásy, už tam nejsou okna, sto miliónů dětí s bílými zuby si už nehraje ve stružkách… Tři nebo čtyři kradmí Portugalci, černí a krátcí jako krysí ocas, živoří mezi tím, co bývalo hrdým královstvím velkých Taliánů s mocnými pažemi. Rozbitá na cáry, smrdící vychladlým lojem a stařeckou močí čeká na investory v krásných kvádrech, kteří tam zasadí své aluminiové ledovce. Nebo možná „obchodní centrum“, to se taky vyplatí. Nechoďte tam! Nogent je ošklivý, Nogent je v hajzlu, Nogent je mrtvý. Jako všechno ostatní.

Léto 1978

Ulice Svaté Anny

Když přicházíš po Grande-Rue, řekl bys, že je to slepá ulička. Na konci tam uvidíš mříž na zídce, mříž rozežranou rzí, s tlustým sloupkem postaveným uprostřed, na kterém je plynová lucerna, za mříží jakási zeleň, za zelení nějaký dvoupatrový dům, který přehrazuje celou ulici. Tak dobrá, jdeš pryč, vždyť je to slepá ulice, nemá to smysl. Jo, to se musí znát. Kdybys došel ulicí až na konec, až k mříži, tak tam bys uviděl, po pravé straně, že ulice pokračuje. Jen je potřeba mít na to nos, abys to uviděl. Pokračuje, ale je najednou celá zúžená, scvrklá. Už předtím nebyla moc široká, ale tady trochu roztáhneš ruce napravo a nalevo a dotkneš se obou zdí. A protože hned přede dveřmi Jean-Jeana zatáčí úplně na stranu, do vinglu, a hned nato dělá rovnou naproti dveřím Pelliciových další záhyb na druhou stranu, tak když to neznáš, nedá se nic dělat, to tě nemůže napadnout. A když tě o napadne, netroufneš si tam jít. Cítíš se tam děsně jako cizinec. A všechny ty děti, co se kolem tebe motají, co tě začínají provokovat… A přitom když projdeš ty dva záhyby, je to zase opravdová ulice, co vede úplně rovně ke světlu, zrovna tam na konci, ke světlu Zahradní ulice, kde jezdí i autobus, od té doby, co z Grande-Rue udělali jednosměrku. Opravdová ulice s opravdovými chodníky a stružkami, až na to, že je ode zdi ke zdi široká metr dvacet a že místo chodníků je jenom dlažba. Stružky, v těch jsou pořád nudle. Bílé nudle, měkké, smutné. Francouzské nudle. Italské nudle, ty jsou růžové, je to hezké, díky rajčatům. A hlavně, copak už jsi viděl Taliány vyhazovat těstovinu do stružky?

Tenhleten úsek, docela úzký, ten je tmavý. Je to proto, že zdi jsou černé. Tmavá chodba, ale beze stropu. Tam nahoře je vidět nebe, velmi daleko, a domy jsou přitom spíš nízké, ale to je tou úzkou ulicí. Po cestě napravo je vchod do hospůdky paní Pelliciové, malá dvířka s okýnkem, že bys nikdy neuhodl, že je to výčep, kdyby nebylo na skle napsáno „U Malého Cavanny“. Protože předtím to byla vinárnička babičky, babičky Cavannové, matky velkého Dominika, hostinského. Jmenovalo se to „U Malého Cavanny“, aby si to lidé nepletli s jiným Cavannou, velkou krásnou restaurací zrovna naproti komisařství, kam se zdaleka jezdí autobusem slavit svatby, a někdy i z Paříže, tak je tam dobrá kuchyně. V neděli odpoledne si Taliáni obléknou bílou košili s rukávy pečlivě vyhrnutými nad lokty a jdou k Malému Cavannovi přičichnout si vůně pernodu a kočičích chcanek při pití jedenáctky. Debatují zahalení v kouři, je to děsnej kravál. Taliáni mají velmi hluboké a velmi znělé hlasy. Nadávají si kvůli společným plotům tam na venkově nebo hrají neznámé karetní hry s kartami s fascinujícími obrázky, červenými, zelenými, žlutými, v barvách italské kuchyně, rajčat, paprik, šafránu. Jsem si jistý, že ty karty jsou cítit parmazánem. Jak fádní a studené mi připadají smutné karty na francouzskou belotu! Italské karty, těmi se bouchá o stůl s pořádnou ranou pěstí a přitom se divokým hlasem křičí věci, kterým nerozumím, řeči o vraždě a o prokletí. A co teprve když hrají morra! Mourru, jak se říká v dialetto. To je teprv kravál! Mrskají karty vší silou, až si říkáš, že si neurvou ruku v rameni a nezaboří ji tomu chlapovi naproti do břicha, jiskří jim obě oči, cení tesáky a řvou svými ohromnými chřtány: „Flek! Navrch! Čtyřka!“ Strop nadskakuje, okenní tabulky se doslova chvějí, a když my, ostatní caparti, jdeme kolem po ulici, ozvěna se odráží ode zdí, celá ulice zní jako jedna velká membrána. A když zpívají! Z plna hrdla, všichni pěkně společně, navzájem si hledí do očí, aby to bylo akorát, moc povedené, pusu otevřenou dokořán, aby pořádně zazněla italská „A“, a šťouchají se šťastně lokty, jak se jim to líbí, jaké je to krásné, když spustí trojhlasně jejich úžasný sbor. A ztřeštěné okenní tabulky jen poskakují, zdi jako membrány tak silně rezonují, že až v Zahradní ulici, až v Grande-Rue a až vzadu v zastrčených dvorcích se otevírají okna a ženy v černých přehozech se vyklánějí ven a poslouchají. Ženy spořádaných manželů, kteří nechodí hloupě utrácet peníze na domácnost do hospody, se koutkem úst usmívají, počestně a pohrdavě. Ty, co vědí, že ten jejich huláká s ostatními, pění vzteky a hanbou. Ale zachovávají si tvář. Mumlají si s tvrdým pohledem: „Jen počkej, až se vrátíš…“ A my, my se mačkáme na ulici, přilepení v hroznech na dveře hospody a číháme, až nějaký chlap vyjde močit do stružky, aby se nám povedlo zahlédnout, jaké ksichty mají naši otcové, když jsou šťastní, jak šťastné je nikdy jindy nevidíme. Táta zpívá silněji než všichni ostatní, ale můj bratranec Silvio má nejkrásnější hlas.

Níž, tam, kde má ulice celou svou šíři, tam je světleji, může tam projet i náklaďák, když na obou stranách vjede na chodník a dává dobrý pozor, aby nepřejel děcka. Je tam víc děcek než dlažby. Dlažba, ta se aspoň nehýbá. Děcka, to se hemží, to se šmrdolí a nevěří na neštěstí. Hémery, obchodník s bramborami, byl jednou večer nadrátovaný, cítil, jak pod náklaďákem překáží nějaký sajrajt, trochu couvl, aby nabral rychlost, přejel to a křup, rozjel ten sajrajt a klel přitom doprdele, bohamu svatýmu, zasraný děcka a ty jejich pitomý hovadiny. Ten sajrajt, to byl jeho Bertík, byly mu tři roky, běžel říct tátovi dobrý večer a uklouzl. Já byl hned vedle, všechno jsem viděl. Ještě štěstí, že to byl jeho vlastní, na jednu stranu, říkaly ženský. Panebože, kdyby to tak byl ten můj! povídala máma. Hémery teď pije, aby zapomněl.

Ulice Svaté Anny, ta vypadá, že je takováhle od středověku, s tou se ani nehnulo, tak mi to řekla ta slečna z městské knihovny, kam si chodím ve čtvrtek pro knihy. A všechny ulice kolem to samé: ulice Svatého Saturnina, ulice Svatého Vincenta, ulice Pátera Carreaua… Král Karel VII., ten, který vyhrál stoletou válku díky Janě z Arku, tak ten, jo, ten jezdil do Nogentu píchat svoji kočku, nějakou holku, co se jmenovala Agnès Sorelová, který daroval krásný zámek, protože ho dobře hulila, a ten zámek byl v Beauté, což byla osada na Marně, na jednom jejím břehu, díky čemuž mohli trubadúři dělat spirituály a prdelolezecké písně a nemuseli přitom měnit prstoklad, když říkali králově kurvě „dáma z Beauté“. Říkám to tak, „kurva“, protože máma mě navykla na odpor k neseriózním ženám, máma, ta má hrůzu z neřesti, je to k neuvěření, ale když se nad tím zamyslíme, Jana z Arku by byla udělala líp, kdyby krále kapku vyhulila, místo aby si hrála na netýkavku, pak by možná nenechal Angličany, aby ji celou upálili zaživa, ten necita. No dobrá, to je jejich věc, ale jedno vidím jasně: v Nogentu je ulice Agnès Sorelové a třída Dámy z Beauté, krásná třída, vidíš, a ve fajnové krásné prachaté čtvrti, zatímco po ulici Jany z Arku ani prd. Proto nás může napadnout, že zachránkyně království jsou užitečné, fajn, ale je to spíš otrava a slečny z katechismu, zatímco taková dobrá hulibrčka, ta udělá z krásných časů ještě krásnější, a když přijdou ty zlé, tak aspoň dobře utěší. Když to vysvětluju kámošům z ulice, mají z toho srandu. Jo, to proto, že v Itálii nemají Janu z Arku. Ale jen jim řekni, že papež je starej buzík a že se nechá píchat zezadu Bartalim, a aby sis radši nechal dvacet metrů náskok.

Ulice Svaté Anny a celá čtvrť okolo, to je starý Nogent. Francouzi nechali svoje křivolaké uličky, svoje spleti dvorků a průchodů i svoje sklepy hemžící se kanálovými krysami Taliánům. Těch několik francouzských rodin, které se zuby nehty drží utopené mezi Taliány, jsou až na pár řemeslníků, jako je pan Moreau, sedlář odnaproti, nebo bednář na konci ulice, velmi chudí lidé anebo ochmelkové a napůl vágusové, kteří žijí z podpory a v sobotu večer se mlátí po držce před celou ulicí a vyřvávají na plnou hubu děsivé věci, věci, které pronikají pode dveřmi i skrz okna, i když ta jsou s velkým třeskotem zavírána matkami zsinalými hrůzou, a kterým se děcka potajmu hihňají. Taliáni, cestou z baráku na stavbu a ze stavby do hospody, chodí jen k Taliánům. A tak si teda myslí, že všichni Francouzi jsou jako tihleti: špinaví povaleči posedlí sexem, opilci, tlučhubové a komunisti a jejich ženy samé kurvy a syfilitičky. Většina jich zakazuje svým dětem hrát si s francouzskými dětmi. Už já, po matce napůl Francouz, jsem podezřelý. Malí Taliánci říkají svým rodičům „vy“, rodiče říkají „vy“ babičce, „nonně“. V rodině je vždycky nějaká „nonna“, zavinutá do černých hadrů, probírá si růženec, krčí se v koutě u sporáku, udržuje oheň, přihřívá minestru a v době jídla se objevuje v okně a volá na děti.

U Taliánů se lidi nehádají, neperou. Aspoň zvenčí nic nevidíš. Francouzi říkají, že to jsou pokrytci. Otec svraští obočí a děti běží, udělají, co je potřeba, bez jediného slova. Otec uhodí zřídkakdy. To už musí být moc vážné. Nějaký zločin. Například odpovědět matce „ne“. Tehdy si odepne svůj kožený pásek. Dvě rány, ne víc, ale rázné, přes lýtka. Když je to ještě vážnější, bije koncem s kovovou přezkou. Otec nekřičí. Klukovi vynadá hlasem jen tak proceděným mezi zuby. Jeho oči jsou strašné. Kluk zatíná čelisti, dusí se zadržovaným vztekem, uvnitř brečí, neříká nic. Nikdy neztratit tvář, hlavně před Francouzi. Moje máma je bez sebe obdivem a závistí. Chtěla by, aby byl táta takový. Šéf. Bůh. Táta mě nikdy nebil. Nemám z něj strach. Když dělám hovadiny, je smutný. Řekne mi: „Perché? Proč matku zlobíš?“ Nedělám hovadiny víc než jiní, spíš dokonce míň. Jenže mámě se těžko vyhoví.

Malí Taliáni, ti čistokrevní, z těch já mám trochu strach. Jsou jako Rudé tváře z obrázkových knížek, stejně stoičtí, stejně pohrdaví. Naštěstí nejsou všichni takoví nadlidé.

S ulicí se od časů Agnès Sorelové určitě ani nehnulo. Kromě baráku číslo tři, kde bydlíme, který byl přestavený z cihel těsně před rokem 1914 prvními Taliány, kteří tu zakotvili, dvěma Dominiky, Cavannou a Taravellou, společníky. Domácími.

Táta se taky jmenuje Cavanna, ale nejsme příbuzní. Vlastně jsme, musíme trochu být, kdyby se chtělo hledat, ale to pochází z moc dávné doby, to už je pryč. Tihleti Cavannové, to jsou bohatí Cavannové. To znamená, že tam, ve vlasti, mají majetek. Táta je chudý Cavanna.

Za letních večerů chlapi vycházejí na chodník se židlemi, sedají si obráceně, s opěradlem vepředu, a opírají si o něj ruce. Jsou bílí od sádry nebo šediví od cementu, když jdou ze stavby, tak se nepřevlékají. Myjí se v neděli ráno ve škopku, žena jim utírá záda, nejstarší sestra hlídá u dveří do kuchyně, aby se nestalo, že by malí uviděli tátu svlečeného donaha… Děti si hrají za soumraku, který ne a ne skončit. Zpívají kolečka. Letní večery jsou na zpívání koleček, tak to je, nesnažte se to pochopit, stejně jako zima je období kuliček a jaro období řetízků, které se pletou na špulce se čtyřmi hřebíky. V ulici Svaté Anny známe všechny hry s říkankami, všechny… Passe, passe, Nicolas, Ah, mon beau château, La tour, prends garde, Le petit bossu… (Zlatá brána otevřená, Zajíček v své jamce, Eliška nebyla pyšná, Já jsem muzikant…) Samé francouzské říkanky. Ani jedna italská. Bodejť: kde se učí říkanky? Ve školce. Všichni malí Taliáni chodí do školky, zatímco mámy chodí na úklid. Přejdou rovnou z italské kolébky k francouzské říkance, šup, střih. Taliánci, budou z vás normální Francouzi, pro vaše děti bude Itálie jen země na mapě, jako Belgie nebo Polsko, jen o trochu fajnovější na prázdniny… Taliánci, dělejte to jako já, napumpujte do sebe nostalgii, je to vybrané potěšení, které si mohou dopřát jen vykořeněnci, ale jenom špetku, Taliánci! S nostalgií je to jako se vším, vezmeš si a zbytek necháš, vezmeš si to dobré a necháš zbytek…

Za letních večerů muži ztlumí hlas a do modré noci je slyšet slabé kvákání z žabího rybníku. Balí si v ruce zednické cigarety, tlusté jak násada od krumpáče a řádně nacpané větvičkami, tabák z nich trčí jak žíně ze staré matrace. Táta radši baguje. Strčí si do pusy pět centimetrů tlustého černého jelita – říká se tomu mrkev, já mu kupuju pokaždé na nový rok v trafice jako dárek deset koleček mrkve, stydím se si o to říct, trafikant má prořízlou hubu –, táta pořádně zubama ukousne, co už se tam nechce vejít, pečlivě si ji uloží do kapsy u saka, kde už má schované kosti od poslední večeře pro ztraceného psa, kterého určitě dnes večer nebo zítra potká, a klíče od svých kisen na krámy, šrouby, vruty, podložky, pantíky od metrů, hřebíky, ještě úplně dobré, jen je narovnat, pěkně nařezané čtvrtky novin, dobře načtvrcených na záchod, kousky provázku, gumičky, spousty úžasných věcí. Kapsy od saka mu po obou stranách visí jako nějaké mošny, navíc si do nich při chůzi cpe pěsti, ruce narovnané, museli byste ho vidět jít, napíná mu to sako, buď se to poddá, nebo to rupne. Kapsy od kalhot jsou taky nacpané, ale to není tak vidět, protože to jsou široké kalhoty, jako mají zuávové, v létě modráky, v zimě hnědé manžestráky, u kotníků utažené kolem velikých okopaných škrpálů ztvrdlých cementem.

Táta je malý, hodně malý, ale pořádný pořízek! Je podsaditý a má břicho, moc mu to sluší. A kdybyste viděli jeho oči! Modré jako ty modré květy, víte, když opravdu zmodrají. Vlasy má bílé a jemné jako chmýří, co roste na těch kytkách, co rostou ve křoví u plotů, nevím, jak se jim říká. Byly vždycky bílé. Když byl kluk, doma v Itálii, říkali mu „Il Bianco“. Teď mu říkají „Vidžon Grosso“ nebo „Tlustý Louis“ (vyslovuje se to „Louvi“, Ludvík), už ani dobře nevědí, jestli mluví dialetto, nebo francouzsky, melou to oboje dohromady. Táta se pořád jen směje. Zastaví se rovnou uprostřed ulice a směje se blbostem, které vypráví, stoupne si pořádně rozkročmo, ruce v pěst nacpané až po předloktí v kapsách saka, zakloní hlavu a z plna hrdla vysílá svůj smích k nebi. Lidi se zastavují a smějí se taky, tomu se nedá odolat, to je teda něco. Až z toho slzí. Mezi kostmi, klíči, šrouby a provázky vyloví fialový kostkovaný kapesník veliký jak prostěradlo, smotá ho do tlustého čučku, utírá si oči, málem si urve víčka, pak si ho položí naplocho na obličej, chytne se přes kapesník za nos, smrká, tradá, ptáci se plaší, hotová panika, utírá si zmuchlaným kapesníkem nos, už je to lepší, už přišel k sobě. A blbne dál. Ujde dvacet metrů a začne to nanovo.

Když mi táta někdy večer u nás v kuchyni vypráví ty svoje historky, řehním se, dostanu škytavku, nevím, jestli je to tou historkou, jestli je to směsí dialetto a francouzštiny, jestli je to jeho přízvukem nebo tím, že vidím, jak se táta směje. Nemůže to dopovědět, jak se chechtá, a já s ním. Máma mu povídá: „To se nestydíš, vyprávět takové hlouposti před tím malým?“ Máma, ta nemá pusu, které by bylo do chechtání. Z té její Nièvre jsou takoví všichni. Vyzáblí a zasmušilí. To kvůli životu, který je takový těžký, tam v Nièvre. A přitom v Itálii, tam v tom koutě, odkud všichni jsou, tam je to ještě těžší. Jen samé kamení. Když máš půdu, tak se sedřeš a chcípáš hlady. Když ji nemáš, tak odejdeš do Francie, s holým zadkem, přidávat zedníkům. Nic nevadí, Taliáni, ti si život užijí.

Konec ukázky

Table of Contents

Metry

Ulice Svaté Anny