DŮLEŽITÉ UPOZORNĚNÍ

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, dekompilovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

Děkujeme že elektronické knihy nelegálně nešíříte. Podporujete tak vznik dalších elektronických titulů. Kopírování zabíjí elektronické knihy!

Tahle kniha vám nedá spát. Je jako pravý thriller – poutavá a znepokojující. Rachel Wardová přichází s děsivými, a přece zcela reálnými možnostmi, díky nimž tento román osloví každého z nás. Je nezapomenutelný.

Blíží se vaše číslo?

Barry Cunningham

www.egmont.cz

Ukážka z elektronickej knihy

Numbers 3. Infinity

Original English language edition first published in 2011 under the title NUMBERS 3 by The Chicken House, 2 Palmer Street, Frome, Somerset, BA11 1DS

Translation Copyright © Chicken House Publishing Ltd

Text copyright © RACHEL WARD 2011

All character and place names used in this book are © RACHEL WARD

and cannot be used without permission.

Jacket and interior design Steve Wells

Vydalo nakladatelství EGMONT ČR, s.r.o.,

v Praze roku MMXII jako svou 3226. publikaci

Z anglického originálu Numbers 3. Infinity přeložila Marie Fulková

Odpovědná redaktorka Zuzana Bělohlávková

Technická redaktorka Alena Mrázová

Sazba Martin Mráz

TS 14. První vydání

Tisk Finidr, s.r.o.

ISBN 978-80-252-2109-9

Ozzymu, mé spřízněné duši

Únor 2029

Malá holčička sedí v hlíně. Prozkoumávala les a teď má nohy tak unavený, že už nechce vůbec chodit. Ale je tady krásně. Ze všech těch kamenů a listí a větviček, které jsou všude kolem, by mohla postavit hnízdo pro ptáky nebo domek pro myš. Prsty neustále něčím zaměstnává – zvedá věci, pokládá je na zem, rovná je – a hlavu zaměstnává taky. Hůlkou kreslí značky do hlíny – čáry a kroužky – a pohybuje ústy při zpěvu písničky, kterou si pro sebe brouká.

Zaslechne motorky ještě dřív, než je uvidí. Slabé vrčení, pak hukot, který se mění v řev. Zakryje si uši rukama. Nikdy motorku neviděla a teď jsou tu dokonce tři, velký a černý a rychlý, s ocasy černýho kouře. Holčička zahlédne mezi stromy kov, gumu a kůži.

„Draci,“ zašeptá a rozšíří se jí zorničky.

Motorky zpomalují. Zastavují. Slabě vrčí, neřvou, ale jsou tak blízko. Holčička se ani nepohne. Vidí je. Vidí oni ji? Drak úplně vpředu si odkryje hlavu. Je to muž. Zkoumavě si prohlíží stromy po obou stranách silnice, která vede lesem. Na chvíli se jejich oči setkají.

Muž má bledou tvář, ale jinak je temný, stejně jako jeho oblečení a drak. Změť šedé, rudé a černé. Holčičce se barvy nelíbí. Nikdy neviděla tak zbarvený lidi. A nelíbí se jí ani muž, který ji pozoruje. Má temný oči, skoro černý, a jeho pohled bolí.

Holčička rychle zavře oči a schová si hlavu mezi kolena.

„Vidíš něco, šéfe?“

„Jen děcko. Jedem.“ Jeho hlas je drsný a hluboký.

Vrčení draků se zase mění v řev a pak jsou pryč.

Holčička pošilhává skrze řasy. Nic už nenapovídá tomu, že tu před chvílí byli draci. Zbyly jen obláčky zvířenýho prachu, který se zvolna usazuje. Pomalu se napřimuje a naklání dopředu, aby sebrala větvičky a listy, které poničily její kresby v hlíně. Jestli se tu zdržují draci, musí postavit velký hnízdo, aby se do něho mohla schovat i ona. Staví kolem sebe hradby, schoulí se a zavírá oči. Pak čeká, až přijdou sny – barvy a obrazy, které ji pomalu uspí.

Probudí se, když zaslechne, jak někdo volá její jméno.

„Mio! Mii-oo! Kde si? Mii-oo!“

Nehýbá se. Chce zjistit, jestli je její úkryt dostatečný, jestli ji někdo nenajde. Miluje hru na schovávanou.

„Mio! Mii-oo! Kde si? Kde si?“

Hlas se přibližuje. Holčička se stočí do klubíčka a znovu zaboří obličej do kolen. Je to legrační hra.

Slyší, jak praskají kroky v houští.

„Mio! Tady si!“

Poblíž stojí nohy. Mia trochu otočí hlavu a zírá vzhůru. Žena se tváří mrzutě. Mezi modrýma očima má svraštělou kůži. Tohle Mia nemá ráda. Má ráda, když se žena usmívá a raduje.

Ale její barvy jsou stejný jako obvykle, mlžná modř a lila. Barvy, který znamenají jedno – máma.

Mia zase sklopí hlavu ke kolenům. Nechce, aby na ni máma křičela.

Sára se shýbne a chytí svoji dceru v podpaží. Zvedne ji a přitáhne stočenou do klubka k sobě.

„Mio,“ říká, „musíš zůstat tam, kde na tebe vidim. Posloucháš mě?“

Mia si strčí palec do pusy.

„Měla sem prostě strach. Myslela sem… myslela sem, že ses mi ztratila. Nezlobim se na tebe.“

Mia si vyndá palec z pusy a vzhlédne. Pak natáhne ruce a mámu obejme. Všechno je v pořádku – tentokrát nebude žádný křik ani slzy.

„Draci,“ říká. „Já vidět draky.“

Sára se rozhlédne po cestě. Slyšela motorky před pár minutami. „Myslíš motorky?“ říká a přitáhne si dcerku blíž. Vykročí od silnice směrem do lesa.

„Draci,“ říká Mia. „Řvou.“

„Viděla si taky vlky a medvědy?“ říká Sára a směje se.

Mia zavrtí hlavou.

„Draci,“ opakuje tentokrát přesvědčivě.

„Bude líp, když se vrátíme do tábora. Draci se neodváží k našemu ohni. Budeme tam v bezpečí.“

Ale Mia se necítí v bezpečí. Ani teď, když se drží mámy.

Draci, který viděla, vyfukují spoustu kouře. Oheň je nevyleká, myslí si. Milují oheň.

Lepší bude se schovat. Udělat si hnízdo a schovat se před mužem v temných barvách.

Adam

„Znám tě.“

Sledoval jsem muže, jak se přibližuje a prodírá mezi otrhanými stany a přístřešky.

A sme doma, myslím si. Je to všude stejný. Proto se snažím držet dál od lidí. Ale to je taky nebezpečný, protože sám je člověk tak zranitelný. Nemáme nic cennýho, ale lidi pořád kradou, berou i to málo, co máte – jídlo, šaty, dokonce dříví na podpal. Stalo se to už tolikrát. Musíme zůstat poblíž ostatních. Bezpečí je v množství, říká Sára.

Ignoruj ho a on snad odejde.

Mám sklopenou hlavu, buším do kolíku stanu, zaraženýho do tvrdý, kamenitý půdy.

Ani ne metr ode mě se muž skrčí a naklání dopředu, aby mi viděl do obličeje.

„Znám tě,“ říká znovu. „Ty si Adam Dawson.“

Otočím se. Prsty sevřu kámen.

Natáhne se a dotkne mýho rukávu. Je tak blízko. Vidím špínu za nehty, smítka prachu v jeho neupravených vousech.

„Adame,“ říká a usmívá se. Nakloní hlavu a snaží se mi pohlédnout do očí. „Adame, zachránil si mi život.“

Srdce mi buší v hrudi. Nechci se tím zabývat. Chci, aby šel pryč.

„Ne, kámo,“ říkám a hlas mi skřehotá. „Ne, si vedle.“

„Ne, poznal sem tě. Nikdy nezapomenu na tvůj, tvůj… obličej.“

Myslí moje jizvy a popálenou kůži.

„Zachránil si mě, Adame. Byl sem v Londýně. Měl sem byt v suterénu hned u řeky. Viděl sem tě v telce a radši sem vypad. Stejně jako milony dalších. Ty si hrdina.“

Stejná historka. Slyším ji pořád dokola.

Byl jsem v televizi jen jednou, ale bylo to poslední vysílání, co lidi mohli vidět. Tady v Anglii teď nejsou žádný televize nebo počítače, žádný kina a telefony. Po zemětřesení se nepodařilo obnovit síť vysílačů a přišel Chaos. A já jsem zůstal všem v paměti jako kluk s šílenýma očima a jizvama, co zírá do kamery a vykřikuje něco o konci světa. Pamatují si mě, protože jsem měl pravdu. Svět skončil – ten svět, který jsme znali.

Teď mě každý, s kým mluvím, bere jako nějakou celebritu, něco jako spasitele. Nechci to.

„Máme nějaký maso,“ pokračuje muž, ale já nemluvím. „Zvěřinu. Někdo zastřelil jelena, velkýho. Poď s náma. Poď se s náma najíst.“

Přestanu tlouct do kolíku. Maso… nevzpomínám si, kdy jsme naposledy jedli maso. Určitě to je lepší než polívka z kopřiv, kterou dnes budeme mít. Ohlédnu se po Sáře a Mie a Sářiných bratrech. Marty a Luke odhrnují listy na zemi a hledají nějaký suchý větve, cokoli na rozdělání ohně. Mia sedí na vozíku a pozoruje Sáru, jak rozbaluje rohože, co používáme místo postelí. Jsou jí dva roky a je droboučká. Ruce a nohy má tak tenký a hnědý jako větvičky, který hledají kluci. Vypadá skoro jako panenka s hustými blonďatými kudrnami, našpulenými rty a očima, kterým nic neunikne.

Sára předstírá, že je velmi zaměstnaná, ale já vím, že mě koutkem oka sleduje a čeká na moji reakci. Vím, že slyšela každý slovo. Nic neříká. Nemusí. Je hladová; my všichni. V ústech se mi sbíhají sliny při pomyšlení na opravdový jídlo. Ale vím, co s tím souvisí – povyk, plácání po zádech a otázky.

Nesnáším, když se na mě lidi dívají, a nechci se dívat na ně. Vidět jejich čísla…

Všichni všude mají nějaký číslo – den kdy umřou. Nenávidím se za to, že vidím čísla. Nenávidím pocit s tím spojený. Někdy bych nejradši popadl hořící větev z ohniště a vrazil si ji do očí, abych přestal vidět. Abych se přestal trápit nad každým člověkem, kterýho potkám. Jsem už tak dost zjizvený od ohně, tak bych se ještě víc zohavil a možná by zmizelo to, co mě nejvíc trápí.

Jediný, co mi brání, je Sára. Nemůžu jí to udělat. Už tak jsem dost na obtíž, náladový, nervózní. Nemůžu čekat, že by se mnou zůstala, kdybych byl navíc slepý.

Dívá se přímo na mě svýma modrýma očima a její číslo ke mně mluví, přináší mi klid a teplo jako vždycky – konec plný světla a lásky. 2572075.

Příslib, že budeme spolu, já a ona, ještě dalších padesát let. Tehdy odejde z tohohle života, lehce, jako by vklouzla do teplý lázně.

Sára.

Otočím se zpátky na cizince skrčenýho vedle mě a přinutím se kývnout a usmát se na něho.

„Přídem za váma. Dík,“ říkám. Slova znějí cize, jako by je říkal někdo jiný.

Tvář se mu rozzáří. „Skvělý. Pohoda. Přiďte kdykoli. Sme úplně na konci pěšiny. Ukazuje na tunelovitý stan mezi dvěma kmeny. „Mimochodem, já sem Daniel. Rád sem tě potkal, Adame. Čekal sem na to hodně dlouho.“ Vzdaluje se a já ho slyším volat: „Carrie, je tady. Je fakt tady…“

Zmocňuje se mě úzkost. Byla chyba říct ano. Teď toho lituju. Zvednu ruku a bouchnu kamenem do kolíku tak silně, že se ohne a já si odřu ruku o zem.

„Zatraceně! Au…!“ Snažím se nenadávat před děckama. Do prdele, někdy je to fakt těžký. Upustím kámen, otřu si zašpiněnou ruku a strčím prsty do úst. Cucám si je, abych necítil bolest. Nezabírá to. Ani na úzkost to nezabírá nebo na vztek. Nic nezabírá.

Sára jde blíž. „Dík,“ říká.

Krčím rameny a pořád si cucám klouby. Jsem rád, že mám zacpanou pusu. Aspoň neřeknu to, co bych chtěl. Nechci bejt mezi lidma, Sáro, všichni sou stejný. Nezvládnu to.

„Bolí to, že?“ říká.

Vytahuju ruku z pusy a prohlížím si ji.

„To bude dobrý. Jen sem si odřel kůži.“

Začne se hrabat v jedný z našich tašek na vozíku a vytahuje tubu s dezinfekčním krémem. Roluje ji a tlačí, aby z ní něco vymáčkla. Už tam moc nezbylo.

„To je pro mě škoda.“

„Psst.“

Vymáčkne malý kousek krému na špičku prstu, přiloží ho na mý odřeniny a jemně roztírá. Je to tak důvěrný – její prst se lehce dotýká mý kůže, vzájemný spojení. Cítím, jak se mi tělo uvolňuje a vztek odchází.

Já a ona. To je všechno, co jsem kdy chtěl. Po všem, co jsme spolu prožili – zemětřesení, Chaos, požár, cikánský život, starost o Miu a Martyho a Luka – pořád jsme spolu. Zírám na její prst. A v tu chvíli bych dal všechno na světě za to, abych s ní byl sám. Chci s ní být sám, objímat ji a tisknout tváří k sobě.

Chytím její ruce do svých. „Sáro, poďme pryč,“ prosím. „Poďme někam jinam.“ Nenávidím se za to, že můj hlas zní tak zoufale.

Stiskne rty a odtáhne ruce. Ta chvíle je pryč.

„Zůstanem tady, Adame. Tady.“

A tak zůstáváme.

Sedíme na kládách kolem Danielova ohniště. Pečený jelení maso je bez chuti, ale je to tak dlouho, co jsme nic takovýho nejedli, prostě ohromný.

Marty s Lukem hltají jako vlci a šťáva jim teče po bradě. Otřou ji rukou a olizují si prsty. Smějí se. Nikdo je neokřikne. Je fajn vidět, jak si cpou břicha a obličeje jim září radostí. Jsou to bezva kluci. Požár, co zabil moji babku, je připravil o mámu a tátu. Nejdřív byli zaražení a celou dobu měli ustrašený pohledy. Nesnášeli pobyt venku, nevěděli, co mají dělat, chyběly jim počítače a velkoplošná televize. Ale společně jsme se všechno naučili: jak klást pasti na králíky, jak rozdělat oheň. Nikdy jsem neměl bráchu ani sestru.

Mia sedí Sáře na klíně a velkýma očima pozoruje obličeje, osvětlený ohněm. Daniel, jeho družka Carrie, jejich sousedi. Mia vypadá, jako by se chtěla na všechny rozpomenout.

Jím pomalu, vychutnávám si každý sousto a snažím se soustředit jen na jídlo, nevnímat konverzaci. Plácání po zádech a povyk je pryč a teď čekám na otázky. Ostatní mluví o věcech, který jsou teď na denním pořádku; jídlo, voda, palivo, zima, hlad, nemoci. Zvlášť nemoci. Vadí mi to a nedokážu se přetvařovat. Sehnat nějaký jídlo, udržet oheň, věčný boj, ale zatím se nám to daří. Jenže co když někdo z nás onemocní, co budeme dělat?

Kluci mají dobrý čísla – 21112088 a 392092 – ale čísla se můžou změnit. Mia mi to dokázala tu noc, kdy hořelo a země se třásla. Teď má číslo mý babky. Děsí mě, když ho vidím v jejích očích. Umírá na kuřáckou nemoc, lapá po dechu. To sedí na babku – a je krutý, že to teď postihne Miu.

Já nevím, jaký jsou pravidla. Existují čísla, a když jsou dobrý, prostě mě to uklidňuje.

„Není to tu tak zlý,“ říká někdo. „Dan je doktor.“

Pohlédnu na Daniela. Špinavý vousy, dlouhý vlasy svázaný do culíku, zažloutlý nehty. Vůbec nevypadá jako doktor.

„Byl sem,“ směje se. „Pracoval sem v londýnský nemocnici, než jí vyrabovali při Chaosu.“ Kroutí hlavou. „Mysleli byste si, že lidi budou nemocnice respektovat, co? Jenže sme byli vhodnej cíl, léky. Drogy, zásoby, kov, co se dá roztavit. Odešel sem po bitvě u sv. Tomáše v dubnu 2028. 400 lidí zabili, většinou mý kamarády. Policie, armáda, vláda, všichni se na nás vykašlali. Kde byli? Kde, do hajzlu, byli?“ Na chvíli zmlkne. Ruce má sevřený v klíně, šlachy od prstů po zápěstí napnutý. Pak se zhluboka nadechne. „Co vás sem přivedlo?“ říká a obrátí se na mě.

První otázka. Všichni ztichnou a čekají na moji odpověď.

„Jen sme potřebovali na cestě někde složit hlavu,“ říkám a dívám se do země.

„Máte někam namířeno?“

„Jen pryč z Londýna, dál od velkých měst. Spousta lidí znamená nebezpečí.“

„Hledaj tě nějaký lidi. Byli tady a ptali se.“

Přestávám žvýkat a vzhlédnu. „Lidi? Kdo?“

Daniel vrtí hlavou. „Neřekli svý jméno. Tři, byli na motorkách. Takový týpci, kterým je lepší se vyhnout.“

Položí mi ruku na rameno. Snaží se mě uklidnit, ale takový kontakt mě znervózňuje. A kromě toho, benzín má teď jen takzvaná vláda nebo gangy, co se potulují po městech.

Když začalo zemětřesení, byl jsem ve vězení za vraždu, kterou jsem nikdy nespáchal. Úředníkům jsem se nelíbil a snažili se mě umlčet. Doufal jsem, že můj záznam v trestním rejstříku někdo při Chaosu vymazal. Ale asi ne. Při tý představě mně tuhne krev v žilách.

Jestli mě hledá vláda, udělám všechno, aby mě nenašli. Nemám jim co říct, ani jejich poskokům. A nechci být znovu zavřený v cele. Nemůžu. Nechci mít nic společnýho ani s gangy. Jsou to ozbrojený banditi, co teď ovládají města. To je další důvod vypadnout.

„Kdy?“ Mám sucho v krku. Víc ze sebe nedostanu.

„Dneska ráno. Taky sme tu měli letadlo.“ Ušklíbne se. „Tak to do něj napálit.“

„Slyšela sem motorky dneska odpoledne, když sem hledala Miu,“ šeptá mi tiše Sára.

Prudce vyskočím. „Do prdele, musíme odsud vypadnout.“

Sára ztuhne. „Teď ne, Adame. Ne v noci.“

„Copak si neslyšela, co řikali?“

Vrtí hlavou. „Je tma. A všichni sme unavený.“

„Dobře, tak pudem ráno,“ říkám. „Až začne svítat.“ Znovu se posadím, ale jíst už nemůžu. Maso mi leží v žaludku jako kámen. Nedokážu sedět klidně. Nohy mi poskakují, jako by se chtěly rozběhnout.

Zase se rozproudí hovor. „Nemůžem bejt věčně na cestách,“ říká tiše Sára. „Už tak chodíme čtyři roky, Adame. A já už neujdu další desítky mil.“

Pohlédnu na její vypouklý břicho. Nevíme přesně, v kolikátým je měsíci, ale může být tak v sedmým nebo osmým.

„A co bráchové?“ šeptá. „Mia. Někde musej žít. Potřebujou domov. Všichni ho potřebujem.“

Domov. Kdysi jsem domov měl. Zdá se to už dávno, ale skončilo to, když máma umřela. A pak jsem měl další domov, s babkou, ale nikdy jsem si to neuvědomil, až bylo po všem, ale ona už tady nebyla.

„Domov neni nějaký místo, Sáro. Sou to lidi. Máme u sebe všechno, co potřebujem.“

„Potřebujem mít kolem sebe víc lidí,“ říká. „Budu mít dítě, jestli sis nevšim. Miu sem porodila na špinavý podlaze v koupelně ve squatu a chci, aby to teď bylo jiný. Daniel je doktor. Musíme zůstat tady. A stejně motorkám neutečem. Jestli nás budou chtít najít, najdou nás.“

Nechápe to. Ani po tom všem nechápe, jak hrozný je být v želízkách v cele, úplně bezmocný.

„Nenajdou mě, Sáro. Nikdo mě od tebe neodtrhne a zase nezavře. Nikdo.“

Už křičím. Všichni kolem ohně ztichnou, dívají se na mě nebo někam jinam.

„Fajn,“ říká tiše. „Promluvíme si o tom později.“

Nevšímám si jí a zuřím. „Mysli, co znamená tady zůstat. Nejsem paranoidní. Dou po mně.“

„Jasně, po tobě.“

A je to tady. Její slova pálí jako facka na tváři.

Lidi začínaj sbírat svý misky a odcházejí.

„Poďte, kluci,“ říká Daniel Martymu a Lukovi. „Vemu vás zpátky k vašemu stanu.“

Kluci neochotně vstanou. Smích a radost z jídla jsou pryč. Marty se tváří vylekaně.

U ohně zůstávám jen já, Sára a Mia. „Chceš, abych odešel?“ říkám.

Krátce se mi podívá do očí a pak jinam. „Nemůžem takhle utýct, Adame.“

„Chceš, abych tě tu nechal?“ říkám.

„Máma, táta, zlobí?“ říká Mia slabým hláskem. Upírá na nás oči, aby jí nic neuniklo.

„Nezlobim se,“ říká Sára spěšně. Přinutím se na Miu usmát, ale vím, že to nevezme.

„Mám čip,“ říkám a snažím se přijít s nějakým argumentem. „Mia taky. To letadlo nás najde a pošle zprávu kamkoli, komukoli. A i když nás nezjistí, sem tak zasraně k poznání.“ Bezmyšlenkovitě se dotknu rukou svýho zjizvenýho obličeje. „Jestli tady zůstanem, za pár dnů nás najdou. Možná za pár hodin. A pak co?“

„Ani nevíme, co chtěli, Adame. Možná ti chtěli potřást rukou a poděkovat. Třeba si je taky zachránil.“

Říká to tak nějak ironicky. Jako by se mi vysmívala. Nesnesu to. Rukama nahmatám kus dřeva a mrštím ho do ohně tak prudce, až vyletí jiskry. Sára ucukne a Mia nadskočí, ale mě to nezastaví. Beru do ruky další větev a udělám to samý.

„Nikdy sem to nechtěl, Sáro. Nikoho sem se vo to neprosil. Nikdy sem nechtěl vidět čísla. Nikdy sem nechtěl mít všechny ty mrtvý v hlavě. Tolik to bolí.“

Mia má v očích slzy a Sára se na mě nedívá.

Vím, že řvu, ale nemůžu přestat.

„Je mi vosumnáct, mám holku a starám se vo tři děti. A další je na cestě. A nemáme žádnej domov ani jídlo a to se nikdy nezlepší. Vim jen to, že to jednoho dne skončí, protože vidim konec všude, u každýho, a přeju si, aby to tak nebylo. A ani to není jistý, protože všechno se může změnit. Zejtra může bejt po všem nebo pozejtří nebo popozejtří. Myslíš, že tohle chci?“

„A ty si myslíš, že to někdo chce?“ říká.

Zvedne se mi žaludek. Jestli není na mý straně, pak už nemám vůbec nic.

Ale musíme odejít. Tady to není bezpečný.

Sára

Adam mi třese ramenem ještě před rozedněním. Je jen tmavý obrys vedle mě. Nevidím jeho rysy. Dokonce i uvnitř stanu mě chladný vzduch štípe do tváří.

„Sáro,“ šeptá. „Je čas vstávat. Musíme jít.“

Stáhnu si polštář přes uši a otočím se k němu zády.

„Sáro,“ zasyčí. „Je čas.“

Zhluboka se nadechnu a pomalu vypouštím vzduch – pomalu, pomalu. Bojím se toho, co za chvíli udělám, ale udělat to musím.

„Nikam nejdu.“

„Cože?“

„Nikam nejdu.“

„Ale jo, deš. Sbalíme se dneska ráno. Vypadnem.“

Překulím se a zase mu vidím do obličeje. Srdce mi buší.

„Nechci nikam jít. Chci tady zůstat přes zimu. Sou tady bezva lidi. Je tu doktor a jídlo. Adame, prosim.“

„Sáro…“

„Ne. Chci spát.“

Ale nespím. Krev mi tepe ve spáncích, ležím a poslouchám Adamovo mlčení. Udělala sem dobře? Ale mý nateklý kotníky mi říkají ano. A mý bolavý ruce taky. A tlumený oddychování dětí mi říká, že si všichni potřebujeme odpočinout. Je načase přestat se toulat z místa na místo a na chvíli být rodinou. Já, Adam, Marty, Luke, Mia – a děcko, co se narodí.

Jsme taková legrační rodina. Nikdy nebudu řádnou mámou pro kluky – vždycky zůstanu jen sestrou – ale jsem jediný příbuzný, co jim zůstal, takže jim vlastně mámu nahrazuju. A Adam není ničí otec, přestože mu Mia říká ‚táto‘. Když mu to řekla poprvý – „Tá ta ta“ – úplně se proměnil. Bylo to, jako by vyšlo slunce. Byli jsme unavený jako psi, seděli na kraji silnice, ani jsme nepostavili stan, a Mia se probudila.

„Slyšela si, co řekla? Slyšela si to, Sáro?“

Opakovala to znovu, „Táta,“ a natáhla k němu ruce. Chytil ji a tancoval s ní kolem dokola, jako by zapomněl na všechno kolem, aspoň na chvilku. To mi připomnělo, proč ho miluju.

Miluju ho, připomínám si i teď. Miluju, ne milovala jsem. Miluju Adama Dawsona.

Musím si to říkat často a myslím, že tomu věřím i teď.

Ale je to těžký, když víte, že když se vám podívá do očí, vidí, kdy zemřete.

Zavírám oči a snažím se vyčistit si hlavu od těch myšlenek. Nechat se unést spánkem do prázdna, ale všechno se mi zamotalo: lidi, místa, slova, čísla.

Pořád čísla.

Mia se probouzí jako poslední, což je neobvyklý. Když konečně po čtyřech vyleze ze stanu, Marty s Lukem už jsou pryč. Šli shánět něco k jídlu do lesa.

„Já špatně,“ sípe.

Skloním se k ní a položím jí ruku na čelo. Je úplně rozpálená. Má ucpaný nos a dýchá pusou. Dech má nakyslý a zkažený.

„Adame, úplně hoří.“

„Do prdele.“

Toho jsme se báli: že Mia dostane horečku.

Tu noc při zemětřesení – ve výhni požáru – měla něco podobnýho. Pořád vidím, jak se svíjela Adamovi v náručí před hořícím domem a ruce a nohy měla úplně ztuhlý. Tehdy se jí změnilo číslo. Měla ten den zemřít – ale Adam ji vynesl ven a Val, jeho babka, uhořela místo ní v domě. Jejich čísla se prohodily. Jejich osudy se prohodily. Nevím, jak se to mohlo stát.

Děje se teď něco podobnýho, když má tak vysokou horečku?

„Daniel,“ řekne Adam. „Dojdu pro Daniela.“

Daniel přichází po pár minutách, ale zdají se to být hodiny.

„Kouknu se na ní,“ říká a leze do stanu. Vytahuje stetoskop z batohu, přiloží ho Mie na hruď a poslouchá. „Není to tak zlý,“ říká. Měří jí teplotu. „Má skoro čtyřicítku. Dám jí nějakej paracetamol.“

„Ty ho máš?“ Naše poslední zásoby došly před pár měsíci.

Daniel vytahuje z kapsy batohu plnou lahvičku. Dívám se na ni a pak na něho. Kde sehnal plnou láhev prášků? Prohledali jsme každý opuštěný dům a obchod a někdy jsme měli štěstí a našli nějaký zbytky. Ale plná láhev…

Koniec ukážky

Table of Contents

cisla03.png

Únor 2029

Adam

Sára