Dana Hlavatá

DENNÍK

chaotickej

MATKY

NAŠE VOJSKO

PRAHA 2021

DENNÍK

chaotickej

MATKY

Dana Hlavatá

Copyright © 2021 by Dana Hlavatá

Cover and layout © 2021 by Michal Dočkal

Slovak edition © 2021 by NAŠE VOJSKO

All rights reserved

ISBN 978-80-206-1915-0

Venované mojej neveste Peťke.

S vďakou za vnúčatká, ktorými si nás obdarovala a ktoré nadovšetko milujeme.

A s vďakou za to, aká si.

A všetkým mamičkám na materských dovolenkách, ktoré sa s láskou starajú

o svojich milovaných synov a dcéry

v každú dennú i nočnú hodinu.

Zapisujte si všetko, čo vaše deti zažívajú a vy s nimi. Inak vám veľa vecí vyfučí z hlavy. A spomienky sa nenávratne rozplynú. Ak hovorím zapisovať všetko, tak myslím naozaj všetko !

1.

Ako som vypiekla so svokrou

Hľadela som ako žaba z prachu na Silviu, svoju spolužiačku zo základnej školy, na ktorú som narazila v kníhkupectve. Nákupnú tašku, praskajúcu vo švíkoch, mala obesenú na ľavom pleci. Na pravom sa jej hompáľala dámska kabelka s motívom jednorožca a množstvom pestrofarebných flitrov. Hrôza. Des. Pomiatla sa na rozume, či čo ? Alebo je stále taká infantilná, ako keď sme šúchali školské lavice zadkami ? Silvia sa na mňa vážne zahľadí a varovne zodvihne pravý ukazovák. Napadne mi, že som jej zostala niečo dlžná alebo mi ide vytknúť, že som jej v detstve pri hre s loptou vybila predný zub. Ale veď to bol mliečny. Mohla byť rada, že si ho mohla ukryť pod vankúš a čakať na zúbkovú vílu skôr, ako by jej sám vypadol.

„Počúvaj ma dobre, Lucia. Niečo ti poviem,“ začala tak vážne, až som sa začala obzerať, či som v bezpečí, ak by chcela na mňa zaútočiť. Ktovie, či nie je prepnutá. Nevideli sme sa roky. A tá kabelka s jednorožcom, no povedzte, ktorá baba v našom veku by si kúpila čosi také ? V kníhkupectve bolo zopár ľudí, ale tých zaujímalo čosi úplne iné ako dve ženy po dvadsiatke, skôr ťahajúce na tridsať rokov. So záujmom listovali v knihách. Keď som zočila muža, ktorý si naslinil prst, aby prevrátil ďalšiu stranu, radšej som sa otočila chrbtom. Striaslo ma. Poznám takých, ktorí chodia pravidelne do obchodu s knihami a postojačky si čítajú jednu kapitolu za druhou. Knihu si prečítajú za pár dní. Ušetria. Myslia si, si zase ja myslím, že na nesprávnom mieste. Do kníh, ku ktorým sa môžu celé roky vracať, treba investovať.

„Ja ťa počúvam, Silvia, musí to byť niečo dôležité, keď sa tváriš, akoby si na zemi našla koliesko,“ snažím sa o úsmev, no moja spolužiačka ani obrvou nepohne.

„A čo má akože byť ? Aké koliesko ? Čo to splietaš ?“

„No, akože máš radosť aj z blbosti… to sa tak hovorí, že…“ Pomechrím sa v koži, cítim sa z nej odzipsovaná.

„Zase mudruješ a pritom, čo vravíš, nemá ani hlavu, ani pätu. To si celá ty. Nie som vymetená, aj keď som už dlhšie na materskej. A nekukaj na mňa tak divne. A čo som to vlastne chcela ? Čo si sa to pýtala predtým ?“

„No, že ako ide život.“

„Moja zlatá, ty ešte ani netušíš, čo je život. Nevieš, lebo nemáš deti. Myslíš si, že život je gombička. Ja o tom pri svojich dvoch deťoch viem svoje. Aj teraz som len vypustená. Dostala som priepustku do mesta, aby som sa načisto nezbláznila. Stále len plienky, kašičky, kočíkovanie, nočné vstávanie, šušlanie, ale, ti poviem, nič krajšie nepoznám, ako byť matkou na plný úväzok. Je pravdou, že mi občas švitorí, ale to každej babe na materskej dovolenke.“

„Ja mám na deti čas,“ zaklamala som, na čo Silvia vybuchla do smiechu. Neviem, čo sa smeje, však dnes, ak žena rodí po tridsiatke, a to myslím prvorodičku, nie je nič nezvyčajné, no nie ?

„Čas ? Ty ? Ha, nedaj sa vysmiať. Čas máš len relatívne,“ odvetila a natiahla krk dopredu. Nadhodila si ťažkú nákupnú tašku na pleci a stíšila hlas, akoby niekoho zaujímalo, čo si rozprávame v oddelení detskej literatúry. „Aj na teba to raz príde. Ale to ti radím, všetko si zapisuj. Keď budeš na materskej, budeš vymletá. Obmedzí sa ti slovná zásoba. Nič si nebudeš pamätať. Na všetko zabudneš.“

„Prečo by som mala ? Prečo by mi malo hrabať len preto, že sa budem starať o svoje dieťa ? Veď to ma hádam nepripraví o rozum,“ oponovala som. Silvia sa blahosklonne usmiala a potľapkala ma po pleci ako dieťa, ktoré sa čímsi previnilo a my mu odpúšťame jeho nezrelosť.

„Lucia, ja ti len hovorím, aby si si všetko zapisovala preto, lebo dni na materskej dovolenke sa síce podobajú ako vajce vajcu, ale detičky sa menia zo dňa na deň. A ty zabudneš, kedy sa tvoje dieťa prvýkrát postavilo na nôžky, kedy povedalo prvé slovo, ktorú hračku malo obľúbenú, ako ťa rozčúlila svokra, kedy ti spenil krv manžel a vôbec, čo všetko sa dialo v tvojej rodine, keď si bola,“ Soňa ukázala ukazovákom a prostredníkom úvodzovky, „na materskej dovolenke. Chceš predsa veľkú rodinu, či nie ?“

Mlčky som pritakala, zapochybujúc o mojom frajerovi Maťovi, či chce to isté, čo som si de facto ešte ani ja v hlave poriadne neutriasla. Silvia mi poukazovala fotky svojich detí, ktoré boli také rozkošné, že som pocítila motýlikov v bruchu. Trvalo to nekonečne dlho. Fotiek mala plný mobil. Keď jej zavolal manžel, kde sa toľko fláka, že malému Jožkovi tečie krv z nosa a Brigitka sa pokakala a on ju prebaľovať nebude, lebo sa povracia, zvrtla sa na opätku. Počula som, ako kričí do mobilu Už letím, miláčik, hneď som pri vás. Pozerala som jej na chrbát, či jej narástli krídla, no trčali jej len lopatky veľké ako rybie plutvy. Soňa sa so mnou ani nerozlúčila. Len mi kývla hlavou a uškrnula sa, keď sa na mňa otočila pri východe z kníhkupectva. Vyletela z neho, akoby jej horelo za pätami. Kabelku s jednorožcom si strčila do nákupnej tašky. A vtedy mi docvaklo. Asi nebola jej, ale dcéry Brigitky. Kúpila jej ju v meste a nedala si ju zabaliť. Alebo ju niesla z opravy. Chvíľu som ešte prežúvala slová spolužiačky. Prezerala som si knižky, ale nevedela som sa na ne sústrediť. V ten deň som si nič, okrem jednej detektívky a kuchárskej knihy, nekúpila. Ale čo mi poradila Silvia, som si zapamätala. A tak, keď došlo na jej slová a „stalo“ sa mi, čo Silvii, rozhodla som sa písať si denník. Som dosť chaotický, príliš otvorený, senzitívny človek a je fakt, že občas zabúdam. Čo mám na srdci, to si iní môžu prečítať na jazyku. Stačí, ak ho vyplazím. Stresujem sa kvôli každej hlúposti. Možno bude fakt fajn, keď si všetko, čo zažijem, budem zapisovať a s odstupom času pochopím, aká som bola trúba. No a toto som si do denníka začala písať aj preto, aby si ho raz mohli prečítať moje deti. Alebo, že by radšej nie ? To sa ešte uvidí. Rozhodnem sa neskôr. Tak teda začínam s písaním denníka chaotickej matky. O čosi neskôr, ako som plánovala, ale predsa len, dala som na slová Silvie.

23. marca 2016

Mám úžasnú, krásnu, veselú a strelenú málo, ale presne, rodinu. Manžela Maťa, ktorý pracuje v reklamnej agentúre, trojročnú Emku a pred rokom prišiel na svet náš malý poklad Samko. S Maťom sme chodili tak dlho, kým som ho ja nepožiadala o ruku. On by sa asi nikdy nerozhýbal, taký bol nepružný. Po troch rokoch randenia som sa ho opatrne spýtala, aby si nemyslel, že ho niekam nasilu tlačím, kam v najbližšom období, myslela som aspoň päťdesiat rokov, posunieme náš vzťah. A on sa na mňa pozrel, akoby nerozumel, kam mierim otázkou, ale dokvapkalo mu.

„Určite nie na vedľajšiu koľaj, láska,“ a ďalej sa venoval opravovaniu vodovodnej batérie. Využila som situáciu a v jeden podvečer na neho rovno udrela. Napíšem to rovno, denník môj, mala som dušu malú ako hrášok. Cítila som vibrovanie na temene hlavy. Husia koža mi naskočila na rukách, no tvárila som sa, že som v pohode. Nedám predsa mužovi svojho srdca najavo, že to nie ja, ale on sa ma mal čosi také spýtať. Ale sú muži, ktorých treba posunúť tam, kde ich chceme mať. Nie je to z mojej hlavy, to nie. Moja starká z maminej strany mi raz povedala : Tvoj dedko je hlavou rodiny, ale ja som jej krkom. A krútim ním v tú stranu, kam ho chcem dostať. Aby si ale vedela, vnučka moja, musíš to robiť tak, aby neprišiel na to, že ho ovládaš. Byť pri tom nenápadná. Bola som. Asi ako oáza uprostred púšte. A dostať som ho chcela. Akože kam ? Predsa do chomúta, kam inam. Mala som na to najvyšší čas.

„Ak vybavíš svadbu, ožením sa s tebou hoci aj zajtra,“ uškrnul sa Maťo a ak si myslel, že to hodil do autu, mýlil sa. Len čo som ráno rozdrapila oči, rozbehla som sa po úradoch. Vybavovať termín svadby. To som ešte netušila, že na ceste je naša prvorodená dcérka. Ale k tomu sa dostanem. Všetko sme stihli. Aj sa desaťkrát pohádať. Keď tak nad tým rozmýšľam a píšem tieto prvé riadky do môjho denníka, vadili sme sa vždy kvôli jednej veci. Teda ono to nie je vec, ale matka môjho dnes už manžela. Od prvého okamihu som cítila nielen v kostiach, ale aj z pohľadu a jej správania, že čosi nie je v poriadku. Žiarlila na mňa ? No jasné, zásah do čierneho. Ale ukážte mi svokru, aj potenciálnu, ktorá skáče ako jojo, keď si jej synáčik privedie domov frajerku a predstaví ju ako svoju budúcu ženu. Maťo sa tak síce o mne pri prvom stretnutí nevyjadril, len povedal, mama, toto je Lucia a nelieta na metle ani v deň svojich menín, ale vie variť, veľa rozpráva, ale čo je super, vie aj počúvať. Skoro ma prevrátilo. Maťova mama nadvihla ľavú obrvu, prižmúrila oči, aby na mňa zaostrila a vyrazila zo seba len znechutené „pch“ a vzápätí na to precedila pomedzi zuby „no nazdar, rodina“. Nevedela som, čo to v preklade znamená, ale tušila som, že sa nadšením nechystá robiť premety z obývačky do kuchyne. Ani ja nie som ktovieako športovo založená, ale dokázala som zachovať, ako sa hovorí „poker face“. S nádejnou svokrou sme si spočiatku nesadli. Teda, sadnúť sme si sadli, ale len k stolu až po tom, čo už išlo do tuhého. Potrebovali sme si dohodnúť všetko okolo svadby.

„Matej, synček môj, ale veď ty máš ešte more času na ženenie. Chlap sa môže oženiť aj v štyridsiatke. Priznaj sa, netlačí ťa niekto do svadby ? A si si istý, že to má byť tuto,“ pohodila rukou, akoby som bola len čosi ako vred na nose, „Lucia ? Kam sa ty tak ponáhľaš ?“

„Do kina,“ skočila som im do rozhovoru, „ideme na film Ženatý so svokrou.“

Ja som sa cítila skvele, že som bola nebojácna a vychrstla zo seba takú pohotovú odpoveď, no keď sa môj pohľad stretol s Maťovým, koža na zátylku sa mi scvrkla na husaciu. Etela, tak sa totiž volala a stále volá Maťova mama, narážku prepočula. Alebo sa tvárila, že ju postihla akútna hluchota. Pohodila utierku na riad, ktorou leštila poháre na víno na operadlo stoličky v kuchyni a na mňa len fľochla.

„Lucka, to si nemusela. Mama sa len spýtala, či sa musím ženiť.“

„Nič nemusíš, ty chceš,“ pritvrdila som, keď sme už boli mimo ringu. Vyletelo to zo mňa ako z kanónu. Za tú vetu by som sa najradšej prefackala, ale už bola vonku a napchať si ju späť do úst sa nedalo. Tak teraz naozaj vyzerám ako nejaká stíhačka, ktorá tlačí milované dieťa v gatiach mamy Etely do sobáša. Maťo má ešte sestru, tak čo na ňom visí, akoby ju opúšťala jediná blízka bytosť na svete ?

„Ja viem, čo chcem. Nemusíš mi to hovoriť,“ odul sa Maťo a v tej chvíli som cítila, že nádejná svokra vyhráva o jeden bod. Musím si zavesiť zámku na ústa, prikázala som si, no nedalo sa. Ja som už raz taká. Čo na srdci, to na jazyku. A ten je rýchlejší ako hlava. Aby som to ale skrátila. Etela nás ešte dlhú chvíľu, teda pár dní, prehovárala, že na svadbu máme kopec času. Mala som vtedy dvadsaťsedem rokov, jej synáčik jediný o tri roky viac, nemali sme na čo čakať. Spýtala som sa jej, kedy sa ona vydávala. Zakoktala a s horiacimi lícami priznala, že keď mala moje roky, už jej dávno odzvonili. Svadobné zvony. O pätnásť rokov sa stala vdovou a upla sa ešte väčšmi na deti, obzvlášť na Mateja, ktorý otcovi akoby z nohavíc vypadol. Boli zrastení ešte aj teraz, pupočnou šnúrou. Najvyšší čas ju prestrihnúť. U nás bola situácia iná. Moja mama sa s ockom rozviedla. Odišla od nás a o mňa sa nikdy nezaujímala. Vraj sa znovu vydala. Pred hádam sto rokmi. Od nej som mala pokoj, a aj keď som sa tvárila, že mi je to šuma fuk, túžila som, aby aspoň zavolala a spýtala sa, ako sa mám. Zvykla som si, že na svete je pre mňa len jeden rodič, no v kútiku duše ma to stále škrelo. S ockom sme sa o nej nebavili. Ako vravím, celé roky mi nenapísala, nezavolala a môj ocko o nej nehovoril. Naučila som sa aj ja mlčať. A vôbec, môj otec sa nikdy nad ničím hlboko nezamýšľal. Aspoň mne to tak pripadalo, ale vôbec to nemusela byť pravda. Všetko bral tak, ako to prišlo. A na našu svadbu sa tešil. Mateja si od začiatku obľúbil. Syna nikdy nemal, tak ho mohol získať. A konečne bude mať dieťa na poriadku. Svadbu nám odpískal a pre svoju jedinú dcéru ju doslova vystrojil. A bolo. Dostala som nové priezvisko a svokra sa musela zmieriť s tým, že aj niekto iný ako ona, nosí jej meno. Teda priezvisko. Ale kým došlo k obradu v sobášnej sieni, dosť som sa preľakla, že kvôli zdravotným problémom sa zruší termín. Mala som opakovane zápaly močových ciest a vaječníkov. Matejovi som nič nepovedala, aby som ho nevyplašila a zašla na gynekológiu. Odsedela som si dve hodiny v čakárni a keď som vošla do ambulancie, oznamovacím tónom som zahlásila. Pán doktor, mám zápal vaječníkov. Gynekológ sedel za stolom, čosi ešte dopisoval do karty. Zodvihol pohľad na mňa, kým ja som prešľapovala z nohy na nohu stojac pri koze.

„Aha,“ naklonil hlavu do strany, „tak to mi ušetríte vyšetrenie, keďže ste si sama stanovili diagnózu. Treba vám predpísať niečo, alebo aj to urobíte za mňa ?“

Cítila som, ako sa mi nahrnula krv do tváre. Lekári nemajú radi, keď rozdávate rozumy, najviac nie tie, ktoré ste vyčítali z internetu. Vyštverala som sa na kozu a nechala robiť každého to, čo má vyštudované.

„Môžete sa obliecť a potom príďte späť.“

Chvatom som si obliekla spodnú bielizeň a čakala som, že mi za ten čas už predpísal niečo proti zápalu. Znovu som vošla do ambulancie. Gynekológ sa opieral o radiátor a usmieval sa. Bol vysoký ako topoľ a na charizmatickej tvári mu sedel úškrn.

Stála som od neho tri metre, keď povedal : „Ste tehotná !“

Musela som mať v tvári výraz šialenca. Vytiahla som krk spomedzi pliec, zahrabla som ľavou nohou a vyrazila som dopredu. Skočila som obkročmo na gynekológa tak nečakane a prudko, že som ho zhodila na zem. Rýchlo som sa z neho postavila, oprášila som sa, akoby sa na mňa čosi nalepilo a on sa pomaly zviechal zo zeme. Ústa mal stále otvorené prekvapením. Pomyslela som si, že prekvapení sme dvaja.

„Pán doktor, ja som taká šťastná ! Myslela som si, že keď, že keď…“ nevedela som lapiť dych.

„A ja som sa zľakol, že ma idete zmlátiť zo zúfalstva. Lebo aj také prípady, aj keď už len zriedkavo, mám.“

Obaja sme sa zasmiali a keď mi neskôr vypisoval tehotenskú knižku, uistil ma, že ak bude mať službu v čase môjho pôrodu, chce byť pri tom. Z gynekologickej ambulancie som vyletela ako neriadená strela a keď som nastúpila do autobusu, zahlásila som svoj stav šoférovi. Potuteľne sa na mňa usmial a povedal :

„Pani, do toho ma nemočte, ja s tým nemám nič spoločné !“

A potom, keď sme svokru Etelu a ocka Jozefa spravili starými rodičmi, všetko sa začalo obracať aleže úplne iným smerom. Tým dobrým. Môj otec sa opil do nemoty, keď mu Maťo zavolal z pôrodnice a vykrikoval na celé sídlisko, že je dedo Jozef. Ale nie ten z televízneho seriálu o Bambuľke, ale čistokrvný dedko, čo pre vnučku urobí všetko. Pôrod síce môj gynekológ-pôrodník nestihol, ale zvládla som to aj s iným lekárom. Ako každá žena. Jednoducho a výstižne, naša rodina bolo to, po čom určite túži každá baba. No tak dobre, možno nie každá. Ja som ale nanajvýš spokojná. Mám super muža, ktorý mi málokedy odvráva, stará sa o deti, o rodinu, len ako čierny mrak sa nad nami občas vznáša svokrina žiarlivosť. Upodozrievam ju, že priletí na lietajúcom koberci vždy, keď ju človek najmenej čaká. A hustí do mňa ako do pneumatiky. Asi má pocit, že je nenahraditeľná a jediná na svete príkladne vychovala svoje dieťa. Tak dobre, ako sa len dalo. Vlastne dve. Lebo vydajom som získala švagrinú. Elenku. Sestru môjho muža. Čo svokre vyčítam, ale len v duchu, že robí rozdiely medzi svojimi deťmi. Maťa uprednostňuje pred Elenkou. Je nespravodlivá. Ja taká nikdy nebudem.

„Daj Emke čiapočku, vonku fúka,“ poradí mi babka Etela, akoby som bola hrubokožec a necítila a z okna nevidela vánok, ktorý ani nepohne lístočkami na strome.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Tiráž

1.