MÁRIA BLŠÁKOVÁ

Hľadá sa

chlap s veľkým...

Hľadá sa

chlap s veľkým...

MÁRIA BLŠÁKOVÁ

NAŠE VOJSKO

PRAHA 2020

Copyright © 2020 by Mária Blšáková

Cover and layout © 2020 by Michal Dočkal

Slovak edition © 2020 by NAŠE VOJSKO

All rights reserved

ISBN 978-80-206-1877-1 (viazaná)

ISBN 978-80-206-1878-8 (brožovaná)

S láskou a zo srdca venujem Liptákom.

Za všetko môžu naše matky a nuda, ktorá na nich doľahla natoľko, že sa pri kočíkovaní nás, svojich ratolestí, pustili do reči a vzniklo z toho priateľstvo dvoch generácií. Rozprávali sa o mužoch, svokrách, móde, povinnostiach žien v domácnosti. Normálne som náchylná uveriť, že si ich rozhovory pamätám. Ako inak by som vedela o dvojnásobnej hustote sunaru v Justíninej fľaši a Beátinej tvarohovej stolici, či o tom, že jej otec chce, aby jeho manželka nosila tangáče ? I o mojom fotrovi som sa všeličo dozvedela, ale z lojality k nemu pomlčím. Vďaka mnohým okružným jazdám po našom podtatranskom sídlisku sa mi do šedej kôry vkradlo presvedčenie, že byť ženou, je poriadna fuška. A čas mi dal za pravdu.

valentína

„ Dve písmená. Stačilo by, keby boli dve poondiate litery iné.“

Justína, moja priateľka, blondínka kyprých tvarov, má na stole vedľa taniera s veterníkom popísanú servítku. Nahýnam sa jej ponad plece. MOLETKA. L a T sú prečiarknuté.

„ Pozri ! “ prepisuje ich na D a L. „ Modelka.“ Skormútene odúva pery. Na tých, ktorí ju dobre nepoznajú, by mohla pôsobiť až bipolárne, no my s Beou vieme, že patrí do vzácnej skupiny ľudí, ktorí sa vedia zo života tešiť maximálne. Dávam jej bozk na vrch hlavy a sadám si k stolu.

„ Rýchlo to zjedz, kým nepríde Beáta.“

Bea je na nás poriadne prísna. Najradšej by nás kŕmila klíčkami, vločkami a šalátmi. Vieme, že to s nami myslí dobre, len nechápe, že nie všetci vidia v jedle vyváženú pohonnú hmotu, ktorá udržiava telo a hlavu v čo najefektívnejšom chode. My, obyčajní ľudkovia, si ho chceme i vychutnať.

„ Neskoro ! “

Ozýva sa nám za chrbtom. Justína sa scvrkáva o jedno konfekčné číslo. Tmavovláska s dokonalým telom si sadá oproti. Káravo jej hľadí až kdesi do svedomia.

„ Komu niet rady, tomu niet pomoci, moja milá.“

Z kabelky vyberá peňaženku a pýta sa ma, či si dám zmrzlinu. Na jazyku priam cítim chuť mrazeného čučoriedkového krému v kombinácii s limetkou či zeleným jablkom, no zamietavo krútim hlavou. Keď sú Beátine uši z dosahu, Justína si povzdychne : „ Niekedy mám sto chutí nakopať ju do toho suchého zadku.“

„Verím ti,“ vravím s potláčaným smiechom. „ Ja ju svojím spôsobom obdivujem. Za tú jej sebadisciplínu a schopnosť odriekať si.“

„Val, o akom odriekaní to hovoríš ? Veď práve stojí vo fronte na zmrzlinu.“

„To áno, ale večer za túto rozkoš zaplatí dvomi hodinami cvičenia. Čo si dáme ? Džús alebo kávu ? “

„ Ja iba minerálku, nech nemá tá hlísta dôvod zazerať.“

Rozmýšľam, či Justína nazýva hlístou i mňa. S Beou máme približne rovnakú váhu, len spadáme do iných akostných tried. Mala by som si odvyknúť takto sa dehonestovať, ale občas to na mňa doľahne.

Keď sa vraciam k stolu, Beáta už lyžičkou obškrabkáva zmrzlinu. Keby sa tak rýchlo netopila, jedla by ju hádam i do večera.

„Tak ako, priateľky moje ? Kedy prídete na jogu ? “

Beáta pracuje v cestovke a okrem jogy predcvičuje i aerobik a zumbu. Vo voľnom čase ešte aj behá. Neustále nás upozorňuje na zlé držanie tela. O zlých stravovacích návykoch ani nehovorím. Naprávam si šatku na voľnej košeli a tvárim sa, že ju nepočujem.

„ Nemienim sa tam strápňovať. Stačil mi jeden pokus,“ vzdychne Justína.

„ A ty, Val ? “

„ Ja meditujem doma s máti. Za posledný rok je vyznávačkou depkárskej turistiky. Pendluje od jednej k druhej a ja jej pomáham s duševnou harmonizáciou. Tiež svojím spôsobom joga, či ? “

Znechutene krúti hlavou.

„Vyhovárate sa ako malé deti, ale ako len chcete. O chvíľu začne narodeninové leto a potom ostáva už iba rok. S tými mľandravými telami vám však šance poriadne klesajú.“

S hraným zdesením sa chytám za hlavu. Realizácia nášho dávneho sľubu, že si do tridsiatky nájdeme spriaznenú a hlavne stabilnú dušu mužského pohlavia, sa dostáva do časovej tiesne.

„ Bea, už sme dosť staré, aby sme verili, že stačí pobozkať tú správnu žabu. Možno by sme sa mali zmieriť, že spolu nebudeme kočíkovať ako naše matky. V dnešnej modernej dobe je status single normálka. Len si spomeň na učiteľa autoškoly či kolegu z cestovky. Bola si nimi očarená. Narozprávala si o nich toľko superlatív, že som ti u nás v salóne už vyberala svadobné šaty. A kde v pekle sú ? “

Nemyslím to v zlom, len ju chcem trochu pribrzdiť. Jeden by povedal, že Beáta je z nás najsamostatnejšia a najemancipovanejšia. Je zvláštne, že práve ona, dokonalá bohyňa, túži po stabilnom vzťahu najviac.

„ Život je ako kniha, moja milá, a chlapi, ktorí sa našimi životmi mihajú, sú kapitoly. Niektorá je krátka a nepodstatná, iná zanechá hlbšiu stopu, kým nepríde ten pravý. Ten, ktorému prepáčiš všetko.“

„ Ahá. A toto ty chceš ? Mať chlapa, ktorému bude čo odpúšťať ? Potom budeš celé dni vysedávať pred telkou a romantiku budeš zažívať len pri telenovelách. Ako moja mama.“

„ Presne tak. A potom dám decku meno Sladká Valentína.“

Obe sa rozosmejú. Beáta distingvovane, Justína na celé ústa. Rukou rezignovane pretnem vzduch. Niekedy ma štvú, ale život bez nich si neviem predstaviť. Sme ako siamské trojčatá.

„ A čo keby sme si dali inzerát ? “ vybafne Justína. „ Napíšeme doň : Hľadá sa chlap s veľkým…“

Dlaň jej bleskovo prikladám na ústa a zmapujem okolie. Odťahuje sa. „… veď so srdcom. Čo si si myslela ? “ vyškiera sa. Pri vedľajšom stole sa rozosmejú dve školáčky. Jedna vytŕča Justíniným smerom palec nahor. Bea sa chytá za čelo.

justína

Privoniavam k ružovým šatám, ktoré ma stáli hotový majetok. Nesmrdia. Vďakabohu za antiperspiranty. Dávam ich na vešiak a vkladám do skrine. Zatváram ju. Zrkadlo mi vnucuje nelichotivý obraz. Vyslobodzujem sa zo sťahujúcich nohavičiek. Úľava je zaplatená ešte horším odrazom. Dočerta. Beáte sa poučuje, keď dostala do vienka figúru, ktorú by jej mohla závidieť i Cameron Diazová. Mám chuť zavýjať. Alebo načrieť do tajných zásob so sladkosťami. Pozerám k osobnej váhe, akoby som šla dráždiť bosou nohou hada. Nuž čo, treba sa pozrieť pravde do očí. Dávam si dolu podprsenku. Na poslednú chvíľu si vyberám ešte i sponky z vlasov. Cez očné štrbinky zagánim na displej. Čo ? To nie je možné. Osemdesiatjeden celá tri. Len pred pár týždňami som sa dušovala, že keď prekročím osemdesiatku, prestanem jesť. Mám chuť strčiť si prsty do hrdla, no na to, aby som si dobrovoľne ubližovala, sa mám príliš rada. Cez poodchýlené dvere sa vzduchom nesie vôňa pokušenia.

„ Zlatko, máme vyprážaný syr. Na hranolky chceš kečup alebo tatársku ? “

Moja mama je skvelá. Láskavá, milujúca, chápavá, no má utkvelú predstavu, že teplo rodinného krbu závisí od plného žalúdka. Vidina taniera, ktorý po mojej poslednej apelácii obsahuje i jeden šalátový list, vypína všetky výkričníky a odsúva ich na neskôr. Zvláštne, že výčitky svedomia mávam len s plným bruchom.

Po večeri zapínam počítač. Všetky mindráky a mea culpy dostávajú neplatené voľno.

„ Ahoj, Justínka. Mala si pekný deň ? “

„ Ahoj, Kajuško. Trochu depresívny, ale rozcho… rozležím.“

„ Kajuško ? Fiha.“

„ Len ti chcem oplatiť tvoje milé oslovenie. Aký si mal deň ty ? “

Karola som spoznala pri jednom z mojich pracovných telefonátov. Obyčajne ma po vete, že hovor je zaznamenávaný, tí slušnejší zastavia, že nemajú čas, tí druhí zrušia, alebo ma pošlú rovno do zadku. Karol nepatril ani do jednej skupiny. I keď vraj nemá kam volať, podrobnosti okolo paušálu ho zaujímali. Mal sexi hlas a ja som si musela pripomínať, že sa hovor zaznamenáva. Napriek tomu, že evidentne nebol adept, ktorý mi zabezpečí províziu, vyžiadal si podrobnosti mailom. Napísala som mu zo súkromnej adresy, a tak začala naša bratsko-sesterská komunikácia. Nie, Karol nespadal do projektu – zadaná tridsiatnička, len zapĺňal prázdne miesto, o ktorom som ani netušila, že ho mám.

beáta

V chodbe zhadzujem lodičky. S úľavou pohýbem otlačenými prstami. Po rýchlej sprche sa navliekam do legín a s myšlienkou, že by som mala skočiť k našim, vybieham na ulicu. Pred očami sa mi vybavuje obraz mojej dokonalej mamy.

„ Musíš o seba dbať, inak bude pre teba všetko oveľa ťažšie. Svet patrí štíhlym a upraveným.“ Charakter nespomenula. Možno preto, že sa ním nemôže pýšiť tak ako vzhľadom.

Naprávam si slúchadlá, pridávam zvuk na mobile. Ed Sheeran songom Shape of You dáva mojim nohám ten správny rytmus. Beh je úžasný. Vyčistí hlavu a zosynchronizuje všetky časti tela. Niekedy mám pocit, že sa chodidlami ani nedotýkam zeme. Keď bežím, cítim sa ľahko a ešte o čosi slobodnejšie.

Samostatné bývanie mám už šesť rokov, no stále sa toho pocitu neviem nabažiť. Napriek tomu mi čosi chýba. Možno Justínina schopnosť nezodpovedne si vychutnať všetko, na čo má chuť alebo Valentínin nevkus, s ktorým sa navlieka do handier minimálne o dve čísla väčších. Niekedy ma moja prílišná zodpovednosť štve, no čosi ma núti dodržiavať pravidlá. Už ani neviem, či sú moje alebo matkine. Vybieham na hrádzu. Na korčuliach sa ku mne približuje Marcel s Katkou. Držia sa za ruky. Ona sa tvári, akoby vyhrala džekpot. On spiklenecky žmurkne. Preklad z chrapúnštiny : „ Nie že jej povieš, že som ťa v Šesdesiatšestke oprel o stenu a skúšal ti vliezť pod tričko.“

Ty hajzlík krpatý. Ešte viac zrýchľujem. Som dáma. Hlúposti neriešim.

Po ďalšej sprche, dnes už tretej, sa mi darí vytrhnúť z písacieho stola šuplík. Staré linoleum pod haldou farebných vecí vyzerá hneď estetickejšie. Do oka mi udiera malý fotoalbum. Sadám si do tureckého sedu a ponáram sa medzi jeho stránky. Okamžite ma zaplavuje príjemný pocit. Načahujem sa za mobilom a vytáčam Valentínu.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Tiráž

valentína

justína

beáta